Я вже давно мав би померти.
Усі в моїй сім'ї мертві, окрім мене.
Я завжди міркував чому.
Чому я досі живий?
Я біла ворона у своїй сім'ї.
Серед них лиш я проблемний.
У США ПОНАД 135 ТИСЯЧ ЛЮДЕЙ УВ'ЯЗНЕНІ ЗА ВБИВСТВО
З НИХ БІЛЬШ НІЖ 25% ОТРИМАЛИ ДІАГНОЗ ВАЖКИХ ПСИХІЧНИХ ЗАХВОРЮВАНЬ
ЦЕ ІСТОРІЯ УВ'ЯЗНЕНОГО №1585559
Я думаю, що є ще хтось, окрім мене,
хто грається з моїм розумом.
Я можу
впевнено сказати, що я не пам'ятаю
багато з того, що я скоїв, або як я там опинився.
Я наче чую інший голос, який каже:
«Так, ти це зробив».
От.
Я такий: «Ні, я цього не робив».
Це немов грати в гру із самим собою.
СЕРІАЛ NETFLIX
Так.
2 КВІТНЯ 1988 РОКУ ДЕРИЛ МЕДИСОН НА СМЕРТЬ ЗАКОЛОВ
Так.
81-РІЧНУ Б'ЮЛУ ДЖОЛІВЕТ
Звісно.
МЕДИСОН СТВЕРДЖУЄ, ЩО В ТОЙ МОМЕНТ У НЬОГО ТРАПИВСЯ
Так, добре.
ПСИХОТИЧНИЙ ЕПІЗОД
Мене звуть Дерил Вейн Медисон.
Я народився 29 серпня 1958 року в Монро, Луїзіана.
Я сиджу у в'язниці вже 33 роки
за злочин, який я скоїв
у своєму районі
в 1988 році.
Ну, я виріс у Техасі.
Моя мати була…
дипломованою медсестрою.
Вона була працьовитою жінкою, християнкою.
Я краще ладнав з матір'ю, ніж з батьком.
Ми з татом гиркалися, відколи мені було п'ять років.
Я ніколи з ним не ладнав.
Тато часто мене бив.
Дуже часто.
Переважно подовжувачами й дошками.
Я багато разів тікав
і не повертався.
Знаєте,
ставало дедалі гірше й гірше.
Коли я вперше зробив підпал,
я підпалив календар на стіні.
Підпалив його.
Тоді просто сидів і спостерігав.
І відтоді я був
неначе
одержимий вогнем.
Я не знаю, чи це була агресія,
помста татові або частково татові, не знаю, що це було.
Але я…
утратив тяму.
Коли підійшов підлітковий вік…
Мені було 12–13 років.
Я підпалив багато будівель,
чимало порожніх будинків.
Поки палала пожежа —
дехто може подумати, що я божевільний, —
але я мастурбував під час пожежі.
А коли закінчував,
то спокійно
йшов собі звідти.
От.
Це трохи дивно.
Що я стояв посеред пожежі
й мастурбував, поки тріщав вогонь.
Хто так робить?
Отак от.
Я наче чую інший голос, який промовляє до мене:
«Пора палити».
Немовби: «Пора палити…»
Я хочу сказати, що це інша людина.
Я відчуваю,
що всередині мене було щось інше, хтось інший, окрім мене.
Якось я підпалив власний дім.
Усі якраз ішли до церкви.
Я підпалив його, вернувся до ліжка
й ліг собі.
І так і лежав.
Перш ніж я це втямив,
пожежник витяг мене з ліжка й виволік з дому.
Валували дим і кіптява.
Питають: «Хто підпалив дім?» Я такий: «Не знаю».
І мені сказали, що це я.
Це був я чи хтось інший?
Не знаю, не можу сказати.
Я… не роблю такого.
Це мусив бути хтось інший, я не роблю такого.
Я почав курити травку й пити вино, коли мені було 12 років.
Потім я почав уживати валіум та дексамфетамін,
ходячи по дахах будинків.
Коли я
роблю такі речі, я страшенно сміливий.
Я мов триметровий велетень, що починає діяти.
Коли мені виповнилося 16,
я вже ходив вулицями Х'юстона.
От.
І просто шаленів від усього цього.
Ішов у крамницю, крав щось
або цупив у когось гроші, отаким займався.
У 1977 РОЦІ У ВІЦІ 19 РОКІВ
МЕДИСОНА ЗА НИЗКУ ЗЛОЧИНІВ ПОСАДИЛИ В ТЮРМУ
Я вийшов у 83-му.
І працював у багатоквартирному будинку.
Було непогано, допоки я не почав курити крек.
Щоб мати далі змогу його курити,
я в ті часи грабував і крав, немов навіжений.
Тоді моє життя покотилося вниз.
У 1988 РОЦІ МЕДИСОН ЖИВ У РАЙОНІ П'ЯТИЙ УОРД,
НЕПОДАЛІК 81-РІЧНОЇ Б'ЮЛИ ДЖОЛІВЕТ
Саме того дня —
це було у квітні —
я йшов собі вулицею.
У моїй кишені було 1 800 доларів.
У мене в кишені
було 85 грамів креку, коксу, я мав їх із собою.
А міс Джолівет сиділа на ґанку.
Я помахав їй, а вона — мені.
Я перестрибнув паркан і сів з нею на ґанку.
Ми говорили про погоду, як загалом справи,
як там сад і таке інше.
Я допомагав їй прибирати в гаражі й на подвір'ї тощо.
Мені тоді нічого не було потрібно.
Я мав усе, що хотів.
Просто сидів собі там.
Аж раптом я стрепенувся,
і в мене виникла думка.
Вона встала й каже: «Уже будеш іти?» А я їй: «Ага».
Я підвівся, допоміг їй зайти, притримав двері,
а тоді, якогось біса,
штовхнув її всередину будинку.
Ось…
Я штовхнув її, вона впала на підлогу.
Тоді вдарив її три–чотири рази.
Вона кричала.
Відтягнув її назад,
забіг у дім, дістав ніж з кухонної шухляди
й двічі вдарив її ножем.
Просто так, немов…
Я не знаю, що це було. Не знаю, навіщо я це зробив.
Тоді я сів на підлогу.
Я просто сидів біля неї, просто сидів там собі.
Мені сказали, що я чимало накоїв. Що нищив чужі будинки…
Я не вірю в це, бо я ніколи не нищив нічийого будинку.
Принаймні не думаю, що я нищив будинки.
Я був настільки накачаний наркотиками, що хтозна, що я зробив. Не знаю.
Я втік так далеко, що вже не міг більше тікати.
Тоді сів на бордюр
на перехресті вулиць Туам і Мейн.
Мене раптом осяяло, що я когось убив.
Ні, я нікого не вбивав.
Я ж не міг нікого вбити?
РАЙОН П'ЯТИЙ УОРД Х'ЮСТОН, ТЕХАС
П'ятий Уорд — це дуже давня громада,
яка існує в Х'юстоні вже багато-багато років.
У 88-му році, коли сталося це вбивство,
це був складний район, де процвітала наркоторгівля,
і
я не впевнена, що він дуже змінився за всі ці роки.
Мене звати сержант Шерон Еванс,
і я була однією зі слідчих у справі про вбивство Б'юли Джолівет.
ТІЛО Б'ЮЛИ ДЖОЛІВЕТ ВИЯВИЛИ ЧЕРЕЗ ДВА ДНІ ПІСЛЯ ВБИВСТВА
Як слідчі поліції
ми — представники жертви в усіх злочинах, за які ми беремося.
Тож під час розслідування
я відчувала себе представницею міс Джолівет.
У результаті цього розслідування
ми дізналися, що міс Джолівет
жила в цьому домі вже дуже багато років,
і її знали й дуже поважали всі сусіди.
Для мене розслідування починається з миті,
коли я виходжу з авто й підходжу до входу.
А коли я відчиняю двері,
моя робота — детально оглянути все в тому будинку.
Усе.
З першої ж секунди я зрозуміла, що це жорстокий злочин.
На підлозі була кров.
А також декілька зубів жертви,
які було видно серед крові, а також на килимі на підлозі.
Потім були криваві смуги,
які йшли звідти в коридор і тягнулися через весь дім.
На її боковому столику не було радіо,
він використав шнур від нього, щоб душити її,
шнур був досі на шиї.
А ще на підлозі біля неї лежав закривавлений ніж,
яким він двічі вдарив її в спину.
Згідно з висновком розтину,
ці дві ножові рани наприкінці виявилися смертельними.
Тож коли стало відомо, що він знущався з міс Джолівет,
бив і копав її, душив шнуром,
ставив обігрівач прямо їй на ноги,
ми все-таки знали, що вбило її не це.
Та це були звірства, яких вона зазнала по всьому своєму домі.
Він обнишпорив усе майно в будинку міс Джолівет,
щоб знайти, те, що можна би продати.
Він засунув штори в кожній кімнаті,
щоб бути всередині дому стільки часу, скільки захоче,
й обнишпорити всі речі.
Наскільки я знаю, Дерил здійснив щонайменше три ходки в її дім,
а тоді покинув його, пішов до кількох будинків у районі
й продав ті речі одному з наркодилерів.
Він без проблем заходив і виходив з дому міс Джолівет,
хоч перед тим звіряче її закатував.
Ці подробиці дуже важливі,
щоб розуміти, ким він був і чому так учинив.
Це відбулося не в одну мить.
Вона ж не померла від його удару й падіння головою об столик.
На мій погляд, Дерил Медисон був неабияким садистом.
Спланував це у своїй голові заздалегідь або уже в її домі, чи те й інше.
Але зовсім не поспішав.
9 КВІТНЯ 1988 РОКУ МЕДИСОНА ВПІЗНАЛИ СУСІДИ І ЙОГО ЗААРЕШТУВАЛИ
СУД ПРИСЯЖНИХ ВИЗНАВ МЕДИСОНА ВИННИМ
У СКОЄННІ ВБИВСТВА З НАЙВИЩИМ ПОКАРАННЯМ
АГРАРНО-МЕХАНІЧНИЙ УНІВЕРСИТЕТ ТЕХАСУ
ВИЗНАВШИ ПІДСУДНОГО ВИННИМ, СУД ПЕРЕЙШОВ ДО ЕТАПУ ВИНЕСЕННЯ ВИРОКУ
ФАКУЛЬТЕТ ПСИХОЛОГІЇ
Дякую усім, що прийшли.
Сьогодні на занятті ми будемо проводити
короткий огляд теми смертної кари
й ролі, яку відіграють докази про психічне здоров'я
в таких справах.
У ТЕХАСІ СМЕРТНА КАРА ЗАСТОСОВУЄТЬСЯ ДО ВСІХ УБИВСТВ З НАЙВИЩИМ ПОКАРАННЯМ
…і він крутиться навколо пом'якшувальних обставин,
на основі яких присяжні можуть вирішити,
що хтось не заслуговує аж на смертну кару.
Відтак…
Мене звати Джон Іденс.
За освітою я судовий психолог,
а ще я професор у Техаському агро-механічному університеті,
де проводжу дослідження
й консультую у справах про вбивства з найвищим покаранням
протягом останніх 20 років.
Мова про тих, кого вже засудили або до смертної кари,
або до довічного ув'язнення без права на умовно-дострокове звільнення.
АДВОКАТИ МЕДИСОНА ПРЕДСТАВИЛИ ПОМ'ЯКШУВАЛЬНІ ОБСТАВИНИ,
ВИСТУПАЮЧИ ПРОТИ СМЕРТНОЇ КАРИ
СЕРЕД НИХ БУЛА ІНФОРМАЦІЯ ПРО ВАЖКЕ МИНУЛЕ МЕДИСОНА
ФАХІВЦІ З ПРАВА Й ПСИХІАТРІЇ
У справі злочинів з найвищим покаранням,
як і в цьому, роль захисту зазвичай зосереджується
на представленні психологічних чинників, якщо вони є,
які виставляють підсудного в позитивнішому світлі.
Ми не кажемо, щоб когось звільнити,
що хтось є невинним чи не заслуговує кари,
але кажемо, що за законом про смертну кару штату Техас
хтось не заслуговує на страту.
КЛЮЧОВИМ ДОКАЗОМ ЗАХИСТУ
БУВ ЗВІТ ПСИХОЛОГА Д-РА. ВЕНДЕЛЛА ДІКЕРСОНА
ВІН ДАВ ОЦІНКУ МЕДИСОНУ ПЕРЕД ВИНЕСЕННЯМ ВИРОКУ
Й ВИЯВИВ У НЬОГО ЦІЛУ НИЗКУ ГОСТРИХ ПСИХІЧНИХ ПОРУШЕНЬ
ЗАКОН І ПСИХІАТРІЯ
Доктор Дікерсон, власне, сказав,
що Дерил хворий на дисоціативний розлад особистості.
…ВІН ЗНАЧНОЮ МІРОЮ СТРАЖДАЄ НА ВІДСУТНІСТЬ СОЦІАЛІЗАЦІЇ…
По суті, основним симптомом є наявність принаймні двох
окремих особистостей, що живуть в одній людині,
і які здебільшого можуть діяти
повністю окремо одна від одної.
Люди історично називають це розладом множинної особистості.
…ВАЖКО ЗРОЗУМІТИ ЗВ'ЯЗОК МІЖ ТИМ, ЩО ВІН ВІДЧУВАЄ Й ЩО РОБИТЬ…
Судячи з оцінок доктора Дікерсона,
особистість Дерила фрагментована на частинки,
а його здатність контролювати свою поведінку,
як дуже чітко видається, є порушеною.
Д-Р. ДЖОН ІДЕНС
МЕДИСОН ПІДПАЛ.MP3
Мені було десь 14.
Я був на уроці.
Усі в класі витріщалися на мене.
А вчителька спитала:
«З ким ти говориш?» Я сказав:
«Тобто? Я ні з ким не розмовляв».
Усі в класі дивились на мене, я говорив,
але не усвідомлював, що я
говорю.
Я цього не знав.
Це мусила бути інша особистість.
Вона з'явилася нізвідки.
Він описує симптоми, пов'язані з дисоціацією
та деперсоналізацією.
Той факт, що він розмовляє сам із собою
й не усвідомлює цього, — це трохи незвично.
Це, звісно, указує на те, що людина немовби відірвана
й відділена від частинок себе самої.
Я не знаю, чому вбив міс Джолівет.
Чесно.
Це схоже на лють.
Напад люті, що з'являється нізвідки.
Вона мені нічого не зробила.
Але…
Чому я вбив її?
Річ у тому, чи достатня моральна вина Дерила,
щоб він заслуговував на смерть?
Якщо я беззастережно візьму до уваги те,
як доктор Дікерсон описує психічний стан Дерила,
тоді, на мою думку, це, вочевидь,
здається величезною пом'якшувальною обставиною,
яку присяжні мають урахувати.
Мені було б дуже важко
сказати в цій справі, чи він є людиною,
яку можна засуджувати до смертної кари.
Якби я міг махнути чарівною паличкою й перенести Дерила туди,
де, на мій погляд, мають бути такі, як він,
це була б радше судово-психіатрична лікарня,
аніж якась в'язниця.
Та я не маю чарівної палички.
ЗАСЛУХАВШИ ПОМ'ЯКШУВАЛЬНІ ОБСТАВИНИ, ПРИСЯЖНІ МУСИЛИ ВИРІШИТИ,
ЧИ МЕДИСОН ДОСІ СТАНОВИТЬ ЗАГРОЗУ ДЛЯ СУСПІЛЬСТВА
ДАЛЛАС, ТЕХАС
Техаський закон про смертну кару
є майже унікальним у США.
Згідно з ним, присяжні мають відповісти на два конкретні питання.
По-перше: «Чи був вчинок підсудного навмисним?
Чи цей вчинок спричинив смерть людини?»
На наступному кроці присяжні мають одноголосно визначити, що підсудний
становить постійну небезпеку для суспільства.
Якщо вони дадуть ствердну відповідь на обидва питання,
це автоматично означає смертний вирок.
Це неначе підкинути монетку. Випаде або життя,
або смерть. І все.
КАПІТАН
Мене звати Джеймс В. Маркворт,
і за освітою я соціолог та кримінолог.
Я давав свідчення в справі Дерила Медисона
як експерт з питання небезпеки підсудного в майбутньому.
СЕРЖАНТУ ДЖИМУ МАРКВОРТУ — ВІТАННЯ ВІД ДРУЗІВ
По-перше, Дерил несе повну відповідальність за це вбивство.
Тут немає жодних сумнівів.
Але
чи є в цій справі пом'якшувальні обставини для покарання?
Я цілком вважаю, що так, вони є.
ПЕРША ЛІПША КАМЕРА
Дерил виріс у бідній афроамериканській родині.
Його батько був дуже жорстоким,
ВІКТИМІЗАЦІЯ ДІТЕЙ
і в нього було ще троє братів і сестер, разом четверо,
і до них усіх ставилися жахливо.
Здається, деякі з них померли зовсім дітьми.
Він ніколи не був соціалізованим,
не знав, як це — бути людиною.
Тож йому було важко адаптуватися в повсякденному житті,
і це підштовхнуло малого на стежку…
У нього не було шансів.
Абсолютно ніяких шансів.
Якщо подивитися на контекст Х'юстона тих часів, коли вбили місис Джолівет,
то місто тоді просто заполонив кокаїн.
У самому Х'юстоні вирувала епідемія жорстоких злочинів.
Пам'ятаю, як я дивився новини.
Щоночі траплялося нове вбивство, тоді знов нове вбивство…
І це повторювалося день у день.
Це була наче снігова куля чи потяг, що мчить униз без машиніста.
Він був у захваті від цього.
Якби я сидів у ті часи в суді присяжних,
коли в місті скоювалося повно інших убивств,
я б, напевно, подумав: «Я не попущу тобі нічого».
ПОПРИ ПОМ'ЯКШУВАЛЬНІ ОБСТАВИНИ
23 ЧЕРВНЯ 1989 РОКУ СУД ПРИСЯЖНИХ ЗАСУДИВ ДЕРИЛА МЕДИСОНА ДО СМЕРТІ
Вірте чи ні,
та я нічого не відчував, коли мені винесли смертний вирок.
Я не знав, що відчувати. Я нічого не відчував.
Не знаю, чому так.
Коли померли мої мама, брати, сестри,
я за ніким і сльози не пустив.
Я не знаю, як це, коли…
тебе хтось любить.
Не знаю.
Не знаю, як це.
Я не вмів би сказати, як це.
ДЖЕЙМС МАРКВОРТ
Майже від самого народження перед цим чоловіком була стіна,
бо в нього були проблеми в школі,
проблеми вдома.
Якщо у вас є така залежність тощо, то ви параноїк.
У людей з кокаїновою залежністю виникає ризикована поведінка.
І він немовби
знищив у своєму мозку всі буфери чи блокатори.
Вона здалась йому мішенню, і він пішов на неї. Навіть не думаючи.
У нього виникло імпульсивне
рішення зробити це,
не замислюючись про жодні наслідки.
Він не професійний жорстокий злочинець.
Він неорганізований, і завтра вже може цупити щось у крамницях.
У нього просто немає таких жорстоких схильностей,
які б робили з нього майбутню загрозу.
ПРЕМІЯ БРЮСА СМІТА СТАРШОГО
Так, я розумію, він скоїв жахливий злочин.
Але
смертна кара не була правильною в тому випадку.
Я не вважаю її правильною.
ЛАСКАВО ПРОСИМО В «КЕТІ»
ВІТАЄМО В НЕЙМОВІРНОМУ «ТЕКС-МЕКСІ» ГРІНГО
Як слідча,
я повністю вірю в нашу систему правосуддя.
Ми проводимо розслідування, наскільки можемо.
Прокурори ведуть судовий процес,
і всі докази представляються присяжним.
Присяжні заслуховують обидві сторони, розглядають усі матеріали
й ухвалюють рішення.
У них не викликало жодних труднощів
визнати його винним і засудити до страти.
МАРІСКО
У Б'ЮЛИ ДЖОЛІВЕТ НЕ ЗАЛИШИЛОСЯ БЕЗПОСЕРЕДНІХ ЧЛЕНІВ РОДИНИ
Досі пам'ятаю ту сцену: міс Джолівет
лежить на підлозі в тому стані, у якому її знайшли.
І
саме це помагає мені сидіти тут і говорити за неї.
Наразі ми єдині, хто представляє міс Джолівет.
Я знаю, якими були її останні миті на землі,
і не хочу, щоб про це забули.
ФОРМІЯ, ІТАЛІЯ
КВИТКИ
Я була свідком двох страт.
Я була першою італійкою, яка стала свідком страти в Америці.
Це було дуже важко,
адже
ти можеш дивитися,
але не можеш нічого зробити для людини, яка помирає.
Це спогад,
який закарбується у твоєму розумі й серці на все життя.
Мене звати Мікела Манчіні,
я віцепрезидентка «Італійської коаліції за скасування смертної кари».
Як «Італійська коаліція» ми намагаємося допомогти багатьом в'язням,
особливо в Сполучених Штатах,
адже це остання демократична країна, яка застосовує смертну кару.
Ми хочемо полетіти туди,
щоб допомогти їм зрозуміти, що, можливо,
це неправильне рішення.
Ми громадяни світу.
Ми мусимо хвилюватися через те,
що відбувається в інших державах.
ЗА МИНУЛІ 30 РОКІВ,
МІКАЕЛА ДОПОМОГЛА КІЛЬКОМ В'ЯЗНЯМ-СМЕРТНИКАМ
ПОЧУВШИ ПРО ДІЯЛЬНІСТЬ МІКАЕЛИ, МЕДИСОН НАПИСАВ ДО НЕЇ
Я вперше отримала листа від Дерила Медисона
в 1995 році.
Я почала відповідати на його листи.
Після цього ми постійно листувалися.
А в 1996 році
я вперше поїхала відвідати його.
І відтоді
він став частиною моєї родини.
У тому, щоб допомогти йому,
мене переконав той факт,
що Дерил був дуже самотнім,
і ніхто не дбав про нього по-справжньому.
Єдиний раз,
коли я не змогла дивитися Дерилу прямо в очі, —
це було наступного дня після того,
як я побачила фотографію тієї пані, що загинула.
Якби хтось убив мою бабусю,
мені б хотілося, щоб ця людина сиділа у в'язниці за те, що скоїла.
Але
під час того візиту,
розмовляючи та слухаючи те,
що він говорив,
я зрозуміла,
що той, що сидить переді мною, —
це вже більше не людина, яка скоїла цей злочин.
А мій друг Дерил.
У 2001 РОЦІ, ПІСЛЯ П'ЯТИ РОКІВ ЇХНЬОЇ ДРУЖБИ,
МІКАЕЛА ДІЗНАЛАСЯ, ЩО ЗА МІСЯЦЬ МЕДИСОНА МАЮТЬ СТРАТИТИ
Моєю метою було врятувати йому життя.
Байдуже як.
За три тижні до дати його страти
ми якомога поспішали, щоб знайти хорошого адвоката,
когось, хто зможе йому допомогти.
І допомогти конкретно.
Нам дуже пощастило,
бо ми натрапили на юридичну фірму «Маєр Браун»,
яка запропонувала нам допомогти йому безплатно.
«МАЄР, БРАУН ТА ПЛАТТ»
Отримавши всі матеріали,
вони відразу зрозуміли,
що, мабуть, можуть щось зробити для Дерила.
НОВІ ЮРИСТИ МЕДИСОНА УСПІШНО ОБСТОЯЛИ ПОЗИЦІЮ ТОГО,
ЩО ПОМ'ЯКШУВАЛЬНІ ОБСТАВИНИ НЕ БУЛИ НАЛЕЖНО РОЗГЛЯНУТІ НА СУДІ
МЕДИСОНУ ПРОПОНУВАЛИ МОЖЛИВІСТЬ НОВОГО СУДОВОГО РОЗГЛЯДУ
А ТАКОЖ ВАРІАНТ ПРОВЕСТИ РЕШТУ СВОГО ЖИТТЯ У В'ЯЗНИЦІ
Дерил був дуже наляканий.
І коли хтось
відчуває страх,
тоді дуже складно, правда?
Дуже складно думати, обирати й ухвалювати якісь рішення.
Але, очевидно, ризик був у тому,
що інша колегія присяжних може підтвердити смертний вирок.
Він не хотів повертатися на суд.
Тож після того, як Дерил довго над цим
роздумував,
він погодився залишитися у в'язниці на все своє життя.
У 2009 РОЦІ, ПІСЛЯ ДВАДЦЯТИ РОКІВ У КАМЕРІ СМЕРТНИКІВ,
ДЕРИЛ ОТРИМАВ НОВИЙ ВИРОК —
ДОВІЧНЕ УВ'ЯЗНЕННЯ БЕЗ ПРАВА НА УМОВНО-ДОСТРОКОВЕ ЗВІЛЬНЕННЯ
Мене здивувало, що його вирок скасували.
Я розчарована,
адже, здається, у нас була тоді дуже міцна справа.
Як розумна людина я б цього не зробив.
Розумієте?
Гадаю, крім мене самого є ще хтось.
Може, той я, який вживає наркотики, —
це і є
та інша моя особистість, що зненацька з'являється.
Я наче чую інший голос, який каже:
«Так, ти це зробив». Розумієте?
Я такий: «Ні, я цього не робив».
Це немов грати в гру із самим собою.
Моя особиста думка полягає в тому, що Дерил, як і деякі інші в'язні в тюрмах,
а особливо ті, що перебувають у камері смертників,
навчилися в системи,
що їм потрібно казати.
Думаю, люди, яких ув'язнили,
звикли казати, що в усьому винен їхній психічний стан,
або те, як їх виховували,
чи жорстоке ставлення до них у дитинстві.
Звалюють вину на наркозалежність і всякі причини, які вони вигадують потім,
щоб виправдати те, що скоїли.
Ось моя особиста думка щодо того,
що Дерил вважає, що був тоді психічнохворим
і що, на його погляд, це був хтось інший.
Гадаю, це він зараз так вважає,
а на момент убивства він думав інакше.
Може, зараз він трохи розкаявся,
однак міс Джолівет це не поверне.
Це не дасть їй шансу прожити своє життя.
Це не зітре того болю й звірства,
яких вона зазнала від його рук,
коли він це скоїв.
Міс Джолівет
заслуговує,
щоб йому дали смертну кару за те, що він зробив з нею,
бо цим злочином він відняв у неї життя.
Вважаю, він не заслуговує на довічне без права на умовно-дострокове.
ПІСЛЯ ОБОВ'ЯЗКОВОЇ 90-ДЕННОЇ ПЕРЕРВИ
ДЕПАРТАМЕНТ ВИКОНАННЯ ПОКАРАНЬ ШТАТУ ТЕХАС
ДАВ ДОЗВІЛ НА ДРУГЕ ІНТЕРВ'Ю З ДЕРИЛОМ МЕДИСОНОМ
Під час мого суду, пройшовши все,
вислухавши всі свідчення,
й озираючись на своє життя
й те, що я зробив,
у той момент — так, я заслуговував на смертну кару.
Не можна віднімати життя
у того, хто вже стільки прожив.
І ти заслуговуєш на кару.
Я заслужив на смертну кару за скоєне.
Так, я розумію.
Так працює закон, чи не так?
Я буду під замком решту свого життя. Більше ніколи не вийду…
Розумієте…
Я не чудовисько.
Але я таки скоїв злочин
і розплачуюся за нього.
Наскільки я знаю, Дерил здійснив щонайменше три ходки в її дім,
а тоді пішов до кількох будинків у районі
й продав ті речі одному з наркодилерів.
На мій погляд, Дерил Медисон був неабияким садистом.
Спланував це у своїй голові заздалегідь або уже в її домі, чи те й інше.
Але зовсім не поспішав.
Вона була слідчою в моїй справі, правда?
Мене постійно щось питали,
і я чітко розповів їм, що зробив.
Я ні про що не брехав.
Так, узяв дещо з її дому.
Я не планував цього наперед,
проте коли зайшов туди й вона вже померла,
я почав виносити речі з будинку.
І продавати їх за крек.
Я мислив, як наркоман. Я не був при ясному розумі.
Був наркоманом й хотів наркотиків.
Ось як воно було.
Я не планував убивати міс Джолівет.
Це сталося тоді, коли я був там. От раптом…
зовсім зненацька
все стало іншим.
Щойно я там опинився,
змінилося усе моє
мислення.
Я не вважаю себе злою людиною, але…
Коли щось скоїмо,
ми маємо платити за наші борги перед суспільством.
Може, це мені не до душі,
але як каже прислів'я: «Назвався грибом — лізь у борщ».
Коли я народився, моя бабуся назвала мене Буббою.
Так я називаю свою іншу особистість.
Бубба —
це не зовсім моє інше «я», але…
Це ніби Джекіл і його альтер его Гайд.
У мене через нього проблеми. Я так про це скажу.
Він —
це немов я, що ставлю питання самому собі.
На кшталт:
«Ну нащо ти це зробив?»
Я прокидаюся посеред ночі й ходжу туди-сюди по камері.
Він каже:
«Не спиться?»
Це просто кошмар. Я не знаю…
Сподіваюся, він не накоїть чогось днями.
Вам не страшно, бо я тут, правда?
Якби я був там, було б інакше.
Переклад субтитрів: Ольга Мазур