‫הייתי אומר שזה היה מקרה יוצא דופן‬ ‫אבל זה היה אירוע חמור מאוד.‬
‫השעה הייתה כמעט חמש אחר הצהריים‬
‫ואני נסעתי לשדה התעופה.‬
‫ואז ראיתי את המטוס על המסלול.‬
‫אף אחד לא ידע בדיוק מה קרה ‬
‫מלבד העובדה שהבחור הזה שדד בית מרקחת.‬
‫ושהוא החזיק בן ערובה צעיר בתוך המטוס.‬
‫אני חושב שהפרטים נודעו לכולם‬ ‫במהלך ההתרחשות, מבלי שידעו בדיוק‬
‫מה עומד לקרות.‬
‫- עצור -‬
‫היה שקט מאוד.‬
‫עד שנשמעו יריות.‬
‫- מאז חידוש עונש המוות בארה"ב ב-1976, -‬
‫- נידונו יותר מ-8,000 בני אדם למוות ‬ ‫באשמת רצח -‬
‫- זהו סיפורו של הנידון למוות מס' 22740 -‬
‫לא קורים הרבה דברים בעיירה קטנה כזאת.‬
‫היו לנו כמה מקרי רצח באזור ובסביבה,‬ ‫אבל זה היה מקרה יוצא דופן.‬
‫כולם היו מזועזעים בגלל מה שקרה.‬
‫- סדרה של NETFLIX -‬
‫- יום רע -‬
‫- אין מעבר ‬ ‫הכניסה אסורה -‬
‫- מרכז הכליאה קרוסרודס‬ ‫שלבי, מונטנה -‬
‫קדימה. אחת, שתיים, שלוש, ארבע, חמש...‬
‫תודה.‬
‫בחיים לא הייתי מצליח לעשות זאת.‬
‫- ב-1985, נידון דייוויד קית' למוות ‬ ‫באשמת רצח -‬
‫שמי דייוויד קמרון קית'.‬
‫מעולם לא ביצעתי מעשה אלים לפני אותו יום.‬
‫- הוא מרצה מאסר כבר 37 שנים -‬
‫זה היה היום הכי גרוע בחיי.‬
‫ההחלטות הכי גרועות שקיבלתי בחיי ‬ ‫הובילו לרגע הזה, אבל...‬
‫אי אפשר לשנות זאת.‬
‫זה לא משהו שאני יכול לשנות‬ ‫רק מפני שאני מצטער על זה.‬
‫- דייוויד נולד בספוקיין, וושינגטון,‬ ‫בשנת 1956 -‬
‫- אביו היה עורך דין מקומי מוערך -‬
‫אבא שלי היה אדם מצוין.‬
‫הוא היה עורך דין מצוין.‬ ‫הוא פשוט לא היה אבא מוצלח במיוחד.‬
‫הוא שתה הרבה.‬
‫הוא היה אחד מאותם אלכוהוליסטים מתפקדים.‬
‫מאוד מתפקד.‬
‫ואומרים שילדים של מטיפים מסתבכים בצרות‬
‫רק מפני שהם ילדים של מטיפים.‬
‫זה בוודאי נכון גם ביחס ‬ ‫לילדים של עורכי דין.‬
‫לא השגיחו עלינו כראוי.‬
‫שתיתי אלכוהול לראשונה ‬ ‫כשהייתי בן שמונה או תשע, אם לא קודם לכן,‬
‫כי אבא שלי ערך מסיבות.‬
‫מסיבות קוקטייל.‬
‫בוודאי השתכרתי כמה פעמים מולם,‬
‫אבל אני לא זוכר ‬ ‫שהם הוכיחו אותי על מעשיי.‬
‫הייתי רק...‬
‫רהיט, אפשר לומר.‬
‫- בגיל 11, נשלח דייוויד לפנימייה -‬
‫- במרחק 1,600 ק"מ ממשפחתו -‬
‫זה לא נתן לי הרגשה שאני רצוי במיוחד.‬
‫- החניה אסורה בימי לימודים -‬
‫והתחלתי לעשות סמים.‬
‫הסמים פשוט הקלו על ההתמודדות ‬ ‫עם הטראומות הרגשיות האלה.‬
‫זה התחיל, בואו נאמר,‬ ‫בסמים הרגילים, כמו מריחואנה.‬
‫אבל זה לא לקח לי הרבה יותר מדי זמן‬
‫בשביל להגיע למחטים ולאמפטמינים.‬
‫הייתה לי פשוט... ‬ ‫תקופת התבגרות קשה עד גיל 20,‬
‫לאחר מכן,‬ ‫הייתי קצת יותר מעורב בצד הפלילי של החיים.‬
‫ומעולם לא ניצלתי ‬ ‫את הסביבה ואת החיים שהוענקו לי‬
‫ולא עשיתי איתם משהו.‬
‫הכנסתי מחט לזרועי.‬
‫זה מה שעשיתי עם החיים שלי.‬
‫- בשנותיו כאדם בוגר, הייתה התמכרותו לסמים‬ ‫הגורם לכך שנשלח מספר פעמים לכלא -‬
‫- באשמת פריצות וגניבות -‬
‫- ב-1984, הוא היה בן 27, -‬
‫- מובטל, וניסה לפרנס משפחה צעירה -‬
‫בתקופה הזאת של חיי מצבי הפך מרע לרע יותר.‬
‫הייתי נרקומן.‬
‫לא עבדתי. לא היו לי תוכניות לעבוד.‬
‫נהגתי לפרוץ לבתי מרקחת בלילות,‬
‫ומכרתי את הסחורה הגנובה לאנשים בספוקיין.‬
‫- המעבר אסור -‬
‫לא היה בזה שום דבר אלים.‬
‫הייתי עבריין, אפשר לומר.‬
‫זה היה תחום הפעילות שלי.‬
‫והוא אמור היה לספק את ההכנסה הדרושה, ‬ ‫אבל זה לא קרה.‬
‫עשיתי יותר מדי סמים.‬
‫- תכשיטי מילמן ‬ ‫אי-זי הלוואות -‬
‫ידעתי רק שאני חייב לשלם שכר דירה.‬
‫שאני צריך לשלם על אוכל.‬
‫אישה ושלושה ילדים לא יכולים להיות…‬
‫אנחנו לא יכולים...‬ ‫לחיות מבחינה חומרית בלי הכנסה.‬
‫ופשוט ידעתי שאני חייב לעשות משהו‬ ‫שלא עשיתי קודם.‬
‫- ב-11 בינואר 1984, -‬
‫- החליט דייוויד ‬ ‫לבצע שוד מזוין בפעם הראשונה -‬
‫אז יצאתי באותו בוקר,‬
‫נסעתי במערב מונטנה וחיפשתי אחר...‬
‫חנות שנראתה "נוחה", ‬ ‫אם אפשר להשתמש במילה הזאת.‬
‫- פליינס דראג‬ ‫חנות בריאות ובית מרקחת -‬
‫- בשעה 23:00 נכנס דייוויד ‬ ‫לבית מרקחת מקומי -‬
‫- הוא דרש כסף ותרופות באיומי אקדח -‬
‫שדדתי את בית המרקחת הזה.‬
‫לא חשבתי שעשיתי עבודה טובה,‬ ‫ויצאתי מהעיר במהירות.‬
‫- צפון דרום ‬ ‫93 -‬
‫חזרתי לכביש מספר 93‬ ‫וניידת משטרה ניסתה לעצור אותי.‬
‫יצאתי מהכלא רק כמה חודשים קודם לכן,‬
‫ובמקום להיכנע למעצר הזה,‬
‫נכנסתי עם המכונית ‬ ‫לחניון של חנות נוחות קטנה.‬
‫ורצתי לתוך החנות.‬
‫חיפשתי מגן.‬
‫אני לא יודע איך הרעיון הזה עלה בדעתי.‬ ‫מעולם לא עשיתי דבר כזה קודם לכן.‬
‫נכנסתי בדלת וראיתי תנועה בזווית העין,‬
‫וידעתי שמי שמטיל את הצל הזה ‬ ‫בזווית העין שלי‬
‫לא יהיה המגן שלי, אז יריתי באקדח לעברו.‬
‫ואז כיוונתי את האקדח שלי לאחורי ראשו‬
‫של אדם קטן יותר, שהתברר כילד בן 13.‬
‫- דייוויד נמלט מהחנות ‬ ‫עם ויליאם קרוס ג'וניור באיומי אקדח -‬
‫נכנסנו לטנדר של אביו של הילד.‬
‫היינו תחת מעקב משטרתי ‬ ‫כל זמן נסיעתנו לשדה התעופה.‬
‫ניסיתי לברוח. כבר כמה שעות שניסיתי לברוח.‬
‫- במהלך הנסיעה לשדה התעופה פולסון, -‬
‫- עצר דייוויד כמה פעמים‬ ‫כדי לנהל משא ומתן עם המשטרה -‬
‫שריף המשטרה הסכים לספק לי מטוס וטייס‬
‫בתמורה לילד.‬
‫וחשבתי שאם אעלה למטוס ושהמטוס ימריא,‬
‫הטייס ייקח אותי להרי הרוקי...‬
‫וששם אני אשחרר את הטייס‬ ‫ושאוכל ללכת לדרכי שמח וטוב לב.‬
‫כן, בטח, שמח וטוב לב.‬
‫לא עוד אישה, לא עוד ילדים.‬
‫כל הדברים האלה חלפו בראשי.‬
‫בשדה התעופה,‬
‫היו ניידות משטרה מסביב למטוס, ‬
‫במרחק של כ-100 מטרים.‬
‫הטייס היה שם על הקרקע עם המטוס.‬
‫- הטייס המקומי הארי שראיוק התנדב להחליף -‬
‫- את הילד שדייוויד החזיק כבן ערובה -‬
‫לא הייתה לי שום כוונה להרוג ‬ ‫את בן הערובה הראשון, הילד.‬
‫חשבתי שברגע שאשחרר את הילד,‬
‫יירו בי, ושחיי יגיעו לקיצם. ‬
‫ובכן, מסיבה כלשהי זה לא קרה.‬
‫- דייוויד שחרר את הילד בתמורה לטייס -‬
‫כשנכנסנו למטוס, ‬ ‫כיוונתי את אקדחי על הטייס, בן הערובה החדש.‬
‫קיוויתי שאולי באמת אצליח ‬ ‫להישאר בחיים אחרי הלילה הזה.‬
‫ושלא יירו באף אחד.‬
‫- הגש מסמכי טיסה ‬ ‫אגף התעופה של מונטנה -‬
‫לטייס נדרש כחצי שעה‬ ‫כדי לנסות להתניע את המטוס.‬
‫אבל בזמן שזה קרה,‬
‫וללא ידיעתי,‬
‫סגני שריף אחרים שהיו מתחת למטוס,‬
‫הוציאו את האוויר מהצמיגים.‬
‫המטוס הזה לא היה טס לשום מקום.‬
‫- בזמן שהמשא ומתן ‬ ‫עם דייוויד המשיך להתנהל, -‬
‫- התמקם צלף משטרה בתצפית על שדה התעופה -‬
‫במהלך המשא ומתן התכופפתי מחוץ לדלת המטוס,‬
‫כדי לדבר עם... עם השריף.‬
‫- מסלול טיסה פעיל‬ ‫אין כניסה -‬
‫ובאחת הפעמים שהתכופפתי החוצה,‬
‫הצלף שהיה בערך במרחק 50 מטר,‬
‫חשב שיש לו קו ירי נקי בי.‬
‫אז הוא ירה בי.‬
‫- דייוויד נורה בחזה -‬
‫- אך נותר בהכרה -‬
‫נפצעתי קשה מאוד.‬
‫הבנתי שהמצב לא טוב.‬
‫חשבתי שאני עומד למות די מהר.‬
‫ושחיי יגיעו לקיצם.‬
‫חשבתי לעצמי, אני אירה בטייס.‬
‫כי אני לא רוצה למות לבד הלילה.‬
‫לא רציתי את הבדידות, פשוט...‬
‫זה לא היה רעיון מחושב היטב,‬ ‫רוחני או משהו כזה.‬
‫רק שאני לא רוצה למות לבד.‬
‫- דייוויד ירה בטייס הארי שראיוק בראש -‬
‫- שראיוק מת במקום -‬
‫לאחר שיריתי בטייס,‬
‫הנחתי את האקדח והתחלתי לצאת מהמטוס.‬
‫וזה הזיכרון האחרון שלי משם.‬
‫אני חושב שירו בי כשיצאתי בדלת המטוס.‬
‫ירו בי מטווח אפס באחורי ראשי.‬
‫רוב האנשים לא נשארים בחיים‬ ‫לאחר שיורים בהם באחורי ראשם.‬
‫אבל הנה אני, 38 שנים לאחר מכן.‬
‫מי היה מאמין.‬
‫זה מחליא אותי שאני יכול לצחוק על זה.‬
‫- דייוויד שהה בתרדמת במשך עשרה ימים -‬
‫- שמונה חודשים לאחר מכן,‬ ‫נקבע שהוא כשיר להישפט באשמת רצח -‬
‫אני מתחרט על כך בכל גרם בגופי.‬
‫אולי זה לא נשמע שיש בי הרבה חרטה.‬
‫תאמינו לי, יש בי.‬
‫לא התעוררתי באותו בוקר‬
‫ותכננתי ללכת להרוג מישהו באותו יום.‬
‫הלוואי שהייתי עוצר ואומר, "רק רגע".‬
‫אבל... לא.‬
‫היה...‬
‫שבב הרגשות לא הופעל,‬
‫כמו אצל דלתא ב"מסע בין כוכבים".‬
‫אלוהים אדירים.‬
‫הלוואי שהיה לי אכפת.‬
‫רגשות אף פעם לא היו חלק מחיי הבוגרים.‬
‫והם לא היו ממש חלק מהם אז.‬
‫אני לא אוהב להסתכל עמוק מדי לתוך עצמי.‬
‫אני לא צריך לומר שאני לא אוהב את זה.‬ ‫אני לא נוהג לעשות זאת.‬
‫אין הרבה מה לאהוב שם.‬
‫שום דבר בזה לא היה בסדר.‬
‫טוב, זה לא ממש נכון.‬
‫הדבר היחיד שבאמת היה בסדר בזה‬ ‫הוא הטייס שהתנדב למען הילד הזה,‬
‫להחליף את הילד הזה.‬
‫זה היה הדבר היחיד שהיה בסדר ‬ ‫שקרה באותו יום.‬
‫אם הייתי יכול לזייף דמעות עכשיו,‬ ‫הייתי עושה את זה.‬
‫אבל אני לא יכול.‬
‫- נהר פלאטהד, מונטנה -‬
‫אני מתגעגע לאבא שלי.‬
‫זה כמעט מצחיק לומר אחרי 38 שנים.‬
‫תמיד ממשיכים להתגעגע להורים‬ ‫לאחר שמאבדים אותם, בכל גיל.‬
‫אני ג'ורג' שראיוק.‬ ‫אני בנו של הארי לי שראיוק.‬
‫ההשפעות ארוכות הטווח של מה שקרה...‬
‫ל... למותו ו...‬
‫- ג'ורג' שראיוק ‬ ‫בנו של הארי שראיוק -‬
‫היו קשות מאוד לכולנו. לכל המשפחה.‬
‫הנכדים שלנו, הנכדים שלו, הילדים שלנו. ‬ ‫הם לא זכו להכיר אותו.‬
‫אנחנו הכרנו אותו ‬ ‫ועדיין זוכרים מי הוא היה...‬
‫הם לא.‬
‫הלוואי שהבנים שלי היו נחשפים להשפעתו.‬
‫ולכן אני מצטער על כך. אז...‬
‫אבא שלי הגיע מרקע צנוע באוהיו.‬
‫כשהוא גדל, הוא תמיד חלם, ‬ ‫כמעט כמו פיטר פן, לעוף.‬
‫אז כשהוא היה בן 20,‬
‫הוא הצטרף לתוכנית צוערי חיל האוויר.‬
‫אבא שלי שירת 30 שנה בצבא‬
‫והשתתף בשלוש זירות לחימה:‬ ‫מלחמת העולם השנייה, קוריאה ווייטנאם.‬
‫אבל הוא פרש בגיל 51.‬
‫הוענקו לו, כמובן, עיטורי גבורה‬ ‫על שהשתתף בקרבות רבים.‬
‫הוא באמת היה טייס טוב.‬
‫- ביום הירי, -‬
‫- השאיר הארי שראיוק ‬ ‫פתק עבור אשתו בבית המשפחה -‬
‫הוא השאיר את הפתק על הדלפק‬ ‫כי אמא שלי לא הייתה בבית.‬
‫הכינוי שלה היה "די" ושלו היה "לי".‬
‫"בן ערובה נלקח בדרום העיירה.‬
‫אני צריך להטיס את השריף לשם‬ ‫כדי לטפל במצב.‬
‫לי."‬
‫- קצת יותר משעה לאחר מכן,‬ ‫הארי שראיוק נורה למוות -‬
‫במשך כמה שנים היה בי הרבה כעס.‬
‫אשתי חושבת שאני עדיין מאוד כועס.‬ ‫לא הייתי אומר שאני מאוד כועס.‬
‫אני ניטרלי. קית' צריך ‬ ‫להתמודד עם עצמו ועם בוראו בדרכו שלו.‬
‫- קית' כשיר לעמוד למשפט -‬
‫אין ספק שהוא אדם נבון מאוד.‬
‫הוא היה יכול לקבל החלטות מוסריות ואתיות ‬ ‫כשהוא הגיע לבגרות.‬
‫וביחס לרגשות החרטה שלו...‬
‫קשה לי להאמין להם, בהתחשב בהיסטוריה שלו.‬
‫קית' היה נחוש לבצע פשע מבלי לחשוב ‬ ‫על ההשלכות. זה לא קרה רק באותו יום,‬
‫הוא היה בסלול התנגשות‬ ‫של עשר שנים עם הגורל.‬
‫- מיזולה, מונטנה -‬
‫לסלוח למישהו על מעשיו זאת החלטה אישית.‬
‫יש אנשים שלא יכולים לסלוח ‬ ‫ולאחרים זאת דרך לטהר את נשמתם.‬
‫אחי הוא תוצאה של ילדותו.‬
‫הוא לא היה במקום שבו הוא נמצא כיום‬
‫אם הילדות שלו ‬ ‫לא הייתה שולחת אותו לדרך הזאת.‬
‫שמי ברוס קית'‬ ‫ואני אחיו הגדול של דייוויד קית'.‬
‫- לאחר הירי, -‬
‫- ברוס היה אחד האנשים הראשונים‬ ‫שביקרו את דייוויד בטיפול נמרץ -‬
‫כשראיתי אותו בבית החולים,‬ ‫עם הצינורות והחוטים,‬
‫ואת המסכים שהציגו את פעילות הלב,‬
‫אין ספק שזה די מבהיל לראות זאת‬ ‫כשמדובר בבן משפחה קרוב.‬
‫אפשר לראות זאת בטלוויזיה מדי פעם,‬
‫אבל כשזה קורה בחיים האמיתיים,‬ ‫מול הפרצוף, זה קשה.‬
‫- דייוויד עבר כמה ניתוחים מצילי חיים -‬
‫איש לא ידע אם הוא יחיה או ימות.‬
‫כלומר, הוא היה מחובר למערכת תמיכת חיים‬
‫ואז נודע לי שנקבע תאריך למשפטו.‬
‫כי לא מעמידים למשפט מישהו שמשתקם מטראומה,‬
‫יש לחכות עד שהוא ‬ ‫יוכל להגן על עצמו במידה מסוימת.‬
‫הפעילו עליו לחץ רב‬
‫להתייצב בפני שופט אחרי הדבר הנורא הזה,‬ ‫ולהתמודד עם מעשיו.‬
‫- דייוויד עמד למשפט‬ ‫באשמת רצח הארי שראיוק -‬
‫- וחטיפת ויליאם קרוס ג'וניור -‬
‫- הוא עמד בפני האפשרות לקבל עונש מוות -‬
‫- דייוויד בחר לא לערער על האישומים‬ ‫וויתר על זכותו למשפט -‬
‫כשהוא עמד בבית המשפט והודה באשמתו, ‬
‫הבנתי למה הוא עשה זאת.‬
‫כחלק מלקיחת אחריות.‬
‫ישבתי בבית המשפט ‬ ‫ושמעתי את השופט מכריז על גזר הדין,‬
‫ואני זוכר את מילותיו של השופט די בבירור. ‬ ‫הוא אמר,‬
‫"בן, אין ספק שמעשיך גבו מחיר כבד."‬
‫- ב-10 באפריל 1985, ‬ ‫נגזרו על דייוויד שני עונשי מוות נפרדים -‬
‫כמה אנשים שמעו על שני עונשי מוות‬
‫שנגזרים באותו בית משפט?‬
‫אני חושב שעונשו של דייוויד...‬
‫כפי שהשופט גזר אותו, לא היה צודק.‬
‫אני לא חושב שלהרוג אדם‬
‫הוא מעשה משתלם.‬
‫אני לא יודע אפילו ‬ ‫אם הצלחתי לעכל את זה במשך שנים.‬
‫אבל...‬
‫אין ספק שאני יודע שלעולם לא אראה אותו שוב,‬ ‫אלא רק מאחורי סורגים.‬
‫הוא בחר להודות באשמה‬ ‫כי הוא ידע שהוא עשה את זה,‬
‫ולכן הוא היה כן עם עצמו ועם בית המשפט.‬
‫הוא לעולם לא יפסיק להצטער על זה.‬
‫הוא מבין שהוא המיט את כל זה על עצמו.‬
‫הוא מבין שהוא שילם מחיר כבד על מעשיו.‬
‫אז, האם הוא מהווה סכנה לחברה?‬
‫אני לא ממש חושב ככה.‬
‫אני באמת רוצה לראות אותו ‬ ‫משתחרר מהכלא ועושה חיל.‬
‫זה אפשרי.‬
‫- פולסון, מונטנה -‬
‫אין כאן שאלה של אדם חף מפשע.‬
‫אין ספק מי עשה את זה.‬
‫לא מדובר כאן בטעות בזיהוי.‬
‫- בית המשפט המחוזי ה-20 -‬
‫אבל כמו שאומרים,‬ ‫האירים לא רואים בשחור-לבן‬
‫כי הם רואים את כל הצבעים שביניהם.‬
‫זאת הבעיה שלי, ‬ ‫אני רואה את כל הצבעים שביניהם בסיפור כזה.‬
‫שמי ג'ים מנלי.‬
‫אני השופט בבית המשפט המחוזי ‬ ‫במחוז השיפוט ה-20,‬
‫שהוא הסמכות השיפוטית שטיפלה בתיק הזה.‬
‫- ג'ים מנלי היה תובע ‬ ‫בזמן מתן גזר דינו של דייוויד -‬
‫- החותם הגדול של מדינת מונטנה -‬
‫דייוויד קמרון קית' ‬ ‫נידון למוות בבית המשפט הזה,‬
‫בשולחן הזה שם.‬
‫כשגזר הדין הוכרז,‬
‫אני לא זוכר שהוא השמיע קול כלשהו‬ ‫או שהוא הגיב בדרמטיות...‬
‫- ג'יימס מנלי ‬ ‫שופט מחוזי -‬
‫או שהוא הפגין רגש רב.‬
‫לכל אורך ההליך המשפטי,‬
‫הוא ישב כאן, שמר על איפוק,‬
‫ואי אפשר היה לנחש‬
‫שגזר הדין החמור הזה תלוי מעל לראשו.‬
‫זה כמעט חסר תקדים שמישהו מודה באשמה‬
‫אם הוא יודע שהוא צפוי לקבל עונש מוות.‬
‫אלא אם הוא רוצה למות.‬
‫ולכן, זה היה מפתיע.‬ ‫אבל מצד שני, לא היו לו הגנות.‬
‫פשעי הרצח אכן עמדו בקריטריונים לעונש מוות.‬
‫החל משחר החברה האנושית,‬ ‫היה קיים הצורך להעניש,‬
‫ו... אני מבין את החלק הזה של העניין.‬
‫מצד שני, ‬
‫קיומו של עונש המוות ‬ ‫לא באמת מפחית את מעשי הרצח.‬
‫עם זאת, ‬ ‫אם נדרש ממני למלא אחר לשון החוק ורוח החוק,‬
‫כפי שהמחוקקים הכתיבו אותו...‬
‫ייתכן מאוד שהייתי דן אותו לעונש מוות היום.‬
‫אף על פי שבאופן אישי‬ ‫אני לא באמת... אני לא באמת תומך בכך.‬
‫- שופט קבע את תאריך ההוצאה להורג‬ ‫על חטיפה ורצח ב-1984 -‬
‫- הוצאתו להורג של דייוויד ‬ ‫נקבעה ל-1 בדצמבר, 1988 -‬
‫- כמעט ארבע שנים לאחר הרשעתו -‬
‫- בית המשפט של מחוז לייק -‬
‫- כמה שבועות לפני הוצאתו המתוכננת להורג, -‬
‫- פנו עורכי דינו של דייוויד למושל‬ ‫בבקשה להמתיק את גזר דינו -‬
‫המושל שווינדן בחן את התיק, ‬ ‫דיבר עם כל המעורבים,‬
‫הלך לכלא, ישב איתו פנים אל פנים‬
‫ודיבר איתו במשך זמן מה.‬
‫באותו זמן, למיטב ידיעתי,‬ ‫דייוויד קמרון קית' הפך לנוצרי מאמין,‬
‫נפגש עם קבוצות של תלמידי תיכון‬
‫ושוחח איתם על פשע ועל סמים,‬
‫ושכנע את המושל שהוא מתחרט על מעשיו.‬
‫- סי. בי. מק'ניל‬ ‫אולם בית המשפט המחוזי -‬
‫המושל שקל את כל זה ‬ ‫והמתיק את עונש המוות שלו‬
‫למאסר עולם ללא אפשרות לחנינה.‬
‫- הומתק עונשו של רוצח במונטנה -‬
‫אני לא זוכר שמושל במונטנה‬ ‫המתיק עונש מוות באופן כזה לפני כן.‬
‫למיטב הבנתי, ‬ ‫דייוויד קמרון קית' השאיר רושם שונה מאוד‬
‫על אנשים שונים במהלך תקופה מסוימת.‬
‫אני לא יודע מיהו‬ ‫דייוויד קמרון קית' האמיתי.‬
‫אבל אם הוא אכן דובר אמת, ‬ ‫ומתחרט על מה שעשה,‬
‫ואם יתייעצו בעניין עם משפחת הקורבן,‬
‫לא הייתי מתנגד לשחרורו על תנאי בשלב זה.‬
‫- אולם בית משפט‬ ‫בית המשפט המחוזי ה-20 של מונטנה -‬
‫- ספוקיין, וושינגטון -‬
‫כשאני חושבת על אבא, אני גאה.‬
‫אני לא גאה בטעויות שהוא עשה, ‬ ‫אבל אני גאה שלכל אורך הדרך‬
‫הוא אהב אותנו,‬
‫בכל היכולת שהייתה לו.‬
‫אני לא חושב שהוא היה אדם אלים ‬ ‫בשום חלק מהקיום שלו,‬
‫אבל ראיתי מכורים לסמים שנדחקים לפינה...‬
‫- קמרון קית'‬ ‫בנו של דייוויד -‬
‫ולמרבה הצער עושים כל מה שביכולתם‬ ‫כדי להשיג את המנה הבאה.‬
‫כדי שיוכלו להתמודד עם החיים.‬
‫אני יודעת, בלי צל של ספק…‬
‫- טרייסי האדסון‬ ‫בתו החורגת של דייוויד -‬
‫שזה לא היה מעשה מתוכנן מראש.‬ ‫ זה לא נעשה מתוך זדון, זה היה...‬
‫"אלוהים. אני מתחרפן כאן‬ ‫ואני לא יודע מה לעשות."‬
‫- קמרון היה בן שנתיים ‬ ‫וטרייסי הייתה בת תשע כשאביהם נכנס לכלא -‬
‫- הם מבקרים אותו בקביעות -‬
‫זאת כנראה התמונה האמיתית היחידה ‬ ‫שיש לי ביחד איתו.‬
‫למעשה, הגדלנו את התמונה הזאת,‬ ‫והיא תלויה מעל המדרגות בביתנו.‬
‫הכרתי אותו רק לאחר שנכנס לכלא.‬
‫אף על פי שהוא ישב בכלא כל הזמן, ‬ ‫הוא היה נהדר כלפיי.‬
‫בשביל מישהו שיושב בכלא ‬ ‫במשך זמן רב כל כך כמוהו,‬
‫אף פעם לא ראיתי אדם כל כך חיובי,‬
‫ושעדיין רוצה לעשות שינוי,‬ ‫ושעדיין רוצה להיות…‬
‫חלק מהחיים שלי, לדעת על דברים שאני אוהב‬
‫ולקבל תמונות של הילדים שלי.‬
‫אנחנו מדברים בדרך כלל פעם בשבוע.‬
‫לכל אחד, ‬ ‫בלי קשר לטעויות שלו, מגיעה הזדמנות.‬
‫הוא בן אדם, בלי קשר.‬
‫אני חושב שהוא שילם את המחיר‬ ‫שהיה עליו לשלם עבור הפשעים שביצע,‬
‫אבל אני גם מבין שהוא לקח את חייו של אדם.‬
‫אף פעם לא ממש חשבתי על הקורבנות...‬
‫עד עכשיו.‬
‫אני לא יודעת, כי זה היה... הייתי בת תשע,‬
‫ולא הייתה לי היכולת‬
‫אפילו לחשוב על הקורבנות בכל זה.‬
‫אבל אם הם אי פעם יפגשו איתו או ידברו איתו,‬
‫אני חושב שהם יסלחו לו.‬
‫- האהבה סובלת, מאמינה, מקווה, מחזיקה מעמד‬ ‫האהבה לעולם לא נכשלת -‬
‫- בטי'ס דיינר ‬ ‫פולסון, מונטנה -‬
‫דייוויד קית' הוא, לדעתי,‬ ‫אדם שמעניין לדבר איתו.‬
‫- כביש 66‬ ‫ברוכים הבאים לבטי'ס -‬
‫נפגשתי עם אנשים שביצעו רצח‬
‫והוא לא התאים לפרופיל הזה.‬
‫אם הייתם פוגשים את דייוויד במסעדה בעיר,‬
‫הייתם חושבים שהוא נורמלי למדי,‬ ‫בחור די אינטליגנטי.‬
‫- אכלו כאן -‬
‫- פתוח‬ ‫מקום קטן, טעם גדול! -‬
‫הוא לא היה בחור צעיר וטיפש.‬ ‫הוא פשוט קיבל החלטות גרועות.‬
‫שמי דניס ג'ונס ‬ ‫והייתי עיתונאי במיזוליאן ניוזפייפר.‬
‫- טייס בן ערובה נהרג בירי -‬
‫סיקרתי את האירוע עם דייוויד קית' ‬ ‫והארי שראיוק שהתפתח בשדה התעופה,‬
‫והמשכתי לעקוב אחר הפרשה עד תומה.‬
‫- עדותו של רוצח -‬
‫דייוויד אמר שזה היה רק יום רע,‬ ‫וזה בלשון המעטה.‬
‫- דניס ג'ונס היה בזירת הפשע ביום הירי -‬
‫- ומאוחר יותר‬ ‫ראיין את דייוויד בבית החולים ובכלא -‬
‫- הם שמרו על קשר במשך כמה שנים -‬
‫ערכתי עם דייוויד ריאיונות רבים‬ ‫ושמרנו על קשר כי הוא המשיך לכתוב לי.‬
‫- דניס ג'ונס‬ ‫עיתונאי בדימוס -‬
‫לא ידעתי שאנשים אחרים ראיינו אותו.‬
‫הייתה להם גישה אליו בדיוק כפי שהייתה לי,‬
‫אבל בשלב מסוים‬ ‫הוא לא הסכים לשוחח עם אף אחד אחר חוץ ממני.‬
‫הוא כתב הרבה דברים אישיים במכתבים ‬ ‫על הרגשות שלו והוא היה גלוי מאוד.‬
‫וכולם נראו לי כנים למדי.‬
‫אני לא חושב שהוא ניסה להרשים אף אחד.‬
‫אני בהחלט חושב‬ ‫שהוא מתחרט על מה שהוא עשה.‬
‫אני חושב שהרבה מזה קשור לכך‬ ‫שהוא ניסה להביע את אשמתו.‬
‫לעזאזל, אני משקר לעצמי כבר כמה זמן?‬ ‫12 שנים?‬
‫משקר לכל האחרים בעניין הזה, למען האמת.‬
‫כשהודיתי באשמה ועמדתי למשפט,‬
‫רק רציתי להפגין את רחמיי על בית המשפט‬
‫וקיוויתי לקבל קצת סלחנות בתמורה.‬
‫חשבתי שאם השופט לא יצטרך ‬ ‫לבזבז את כל הזמן הזה ואת הכסף,‬
‫אולי הוא לא ידון אותי למוות,‬
‫כי אין ספק שהייתי אשם.‬
‫הייתי רק עסוק בעצמי.‬
‫האם נענשתי מספיק?‬
‫ובכן, נראה שבתי המשפט לא חושבים כך. ו...‬
‫אני לא יודע מה לומר על זה.‬
‫אני באמת חושב שנענשתי יתר על המידה.‬
‫לא ראיתם את חור הקליע באחורי ראשי, אבל...‬
‫נוריתי מטווח אפס באחורי ראשי.‬
‫מסיבה כלשהי, זה פשוט לא נראה בסדר.‬
‫אבל, זאת רק התמרמרות.‬
‫אני שמתי את עצמי במצב הזה.‬
‫ואי אפשר לשנות זאת.‬
‫טוב, זאת הפעם הראשונה ‬ ‫שאני שומע את דייוויד קית' מזה זמן רב.‬
‫אם אני שומע את דברין נכון, מה שהוא אמר‬
‫שהוא ניסה ‬
‫להימנע מגזר דין מוות בכך שהודה באשמתו.‬
‫עכשיו הוא אומר שזה היה המניע שלו.‬
‫באותו זמן, זה נשמע שהוא לוקח אחריות.‬
‫אתם יודעים.‬
‫יש כמה היבטים לכל דבר.‬
‫אולי זה היה נכון בחלקו ‬ ‫שהוא רצה לקחת אחריות,‬
‫אבל בו זמנית, היה לכך גם מניע מניפולטיבי,‬
‫כפי שהוא אמר,‬
‫"לא להיות נידון למוות."‬
‫זה נשמע כמעט כאילו שהוא חוזר אחורה בזמן.‬
‫הוא נשמע קצת יותר תוקפני‬
‫עכשיו לאחר שהיה לו הרבה זמן לחשוב על זה.‬
‫הוא במקום אחר.‬
‫הוא חושב על דייוויד קית',‬ ‫ולא על מר שראיוק ועל המשפחה שלו.‬
‫ובמובן הזה, זה מאכזב.‬
‫- וייטפיש, מונטנה -‬
‫- משפחת שראיוק -‬
‫- ג'ורג' נוכח בבית המשפט‬ ‫במהלך הקראת כתב האישום של דייוויד -‬
‫- הוא לא שמע את קולו מאז אותו יום -‬
‫שום דבר בזה לא היה בסדר.‬
‫טוב, זה לא ממש נכון.‬
‫הדבר היחיד שבאמת היה בסדר בזה‬ ‫הוא הטייס שהתנדב למען הילד הזה,‬
‫זה היה הדבר היחיד שהיה בסדר‬ ‫שקרה באותו יום.‬
‫אם הייתי יכול לזייף דמעות עכשיו,‬ ‫הייתי עושה את זה.‬
‫אבל אני לא יכול.‬
‫אני מתחרט מעומק ליבי שהרגתי את מר שראיוק.‬
‫זה לא משהו שהתכוונתי לעשות אפילו...‬ ‫חמש שניות קודם לכן.‬
‫כי לא תכננתי לירות במישהו באותו רגע.‬
‫ניסיתי לברוח,‬
‫כבר כמה שעות שניסיתי לברוח.‬
‫דייוויד קית' אמר, ‬ ‫"לא רציתי לפגוע באף אחד, ניסיתי לברוח".‬
‫קצת קשה להאמין לזה.‬
‫במהלך יום אחד ‬ ‫הוא שדד בית מרקחת באיומי אקדח.‬
‫הוא גנב סמים.‬
‫הוא ברח מהמשטרה.‬
‫הוא ניסה לרצוח כשירה בבעל חנות.‬
‫הוא חטף את בנו, והחזיק אותו באיומי אקדח.‬
‫הוא לקח את אבי כבן ערובה...‬
‫וביצע רצח. הכול ביום אחד.‬
‫וזאת רק גולת הכותרת‬ ‫לקריירה של עשר שנים כסוציופת.‬
‫- צעיר מואשם -‬
‫הוא עסק בפשע במשך עשור, ‬ ‫הוא נכנס ויצא מהכלא.‬
‫במאסר על תנאי.‬
‫אבל הוא הצליח להתחמק מהדברים האלה.‬
‫אז הוא בילה חיים שלמים ‬ ‫בהשחזת כישורי הפשע האלה.‬
‫וזה היה חייב להסתיים בטרגדיה.‬
‫- רצח -‬
‫האם הוא מאמין לחרטה שלו?‬
‫זאת תהיה שאלה טובה.‬
‫בשביל מישהו עם נטיות סוציופתית כאלה,‬
‫וחלק לשון כמוהו,‬
‫ומן הסתם גם רהוט.‬
‫האם זה אמין?‬
‫זה לא ממש אמין בעיניי.‬
‫הוא נוכל אמיתי.‬
‫ואם הוא יוכל לעשות מהלך כלשהו‬ ‫כדי לזכות בהקלה כלשהי‬
‫וכדי לשכנע את המושל‬ ‫לעשות שינוי כלשהו בגזר דינו, הוא יעשה זאת.‬
‫עד יום מותי, ‬ ‫אני אצטער על שהרגתי את מר שראיוק.‬
‫יותר ממחצית חיי חלפה מאז אותו יום.‬
‫בזבזתי כל כך הרבה ‬ ‫מהזמן שלי ומהכוחות שלי...‬
‫בכלא.‬
‫ובכל זאת, הייתי ראוי להיענש, אבל זה...‬
‫אני יכול לעשות דברים אחרים.‬
‫- שלושה חודשים ‬ ‫לאחר הריאיון הראשון איתו, -‬
‫- הסכים דייוויד קית' ‬ ‫לענות על שאלות נוספות -‬
‫הייתי רוצה להיות עד לנכדיי‬
‫כדי שהם לעולם לא יסטו מדרך הישר.‬
‫אני יכול להיות כן עם אנשים.‬
‫ואני רוצה להיות כן איתם, ‬ ‫אני יכול, אני רוצה להיות כן.‬
‫האם הוא מאמין לחרטה שלו?‬
‫זאת תהיה שאלה טובה.‬
‫בשביל מישהו עם נטיות סוציופתית כאלה,‬
‫וחלק לשון כמוהו,‬
‫ומן הסתם גם רהוט.‬
‫האם זה אמין?‬
‫זה לא ממש אמין בעיני.‬
‫אני חושב שסוציופת‬ ‫הוא בוודאי תיאור נכון שלי.‬
‫אבל הייתי אז אדם אחר לגמרי.‬
‫זה לא מצדיק את מה שעשיתי,‬
‫אבל אני חושב ששילמתי את העונש על כך.‬
‫לו יכולתי לשנות זאת, הייתי עושה זאת.‬
‫אבל כולנו יודעים שזה לא יכול לקרות.‬
‫אני יכול לומר בכנות, מעומק לבי,‬
‫אני מצטער.‬
‫סליחה, אני פשוט...‬
‫יש דברים שאני יודע‬ ‫שאם אני מנסה לבטא את המילים בכוח,‬
‫זה ייגמר בבכי תמרורים.‬
‫ו…‬
‫אני לא מעוניין שמישהו ירחם עליי וכו'.‬
‫אני אדם אחר.‬
‫החברה לא צריכה להמשיך לתמוך בי עד סוף חיי.‬
‫תנו לי הזדמנות לעשות את זה.‬
‫- דייוויד ממשיך לרצות מאסר‬ ‫בכלא עם אבטחה מרבית -‬
‫- הוא אינו זכאי לשחרור על תנאי -‬
‫אפשר למלא ספר במה שפספסתי בחיים.‬
‫בוודאי מאה ספרים.‬
‫אתם, אני, כולם.‬
‫כולנו עושים טעויות.‬
‫אל תבזבזו את חייכם כפי שאני בזבזתי אותם.‬
‫תרגום: שלמה ליברמן‬