PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
KAPITOLA 12: ROMEO A JULIE
Dáš si? Připravila jsem tousty.
- Co na něj chceš? - Ne, díky.
Zatímco kámoška pálila osm toustů,
já jsem vypral a uklidil. Tomu říkám ráno!
A ty jsi spal jako pařez.
Měli jste mě probudit.
Já ti dokonce vrazila facku,
ale ty jsi spal jako Šípková Růženka.
Princezno.
Jestli chceš probudit princeznu, polib ji.
Stalo se.
Mimochodem,
neměli bychom nejdřív pojmenovat postavy?
- Tenhle nemá sebevědomí. - Dobře.
Ona je bezcitná princezna, jako prázdná plechovka.
Dobře.
- A on… - To nejsou jména.
Kang-tche a Sang-tche jsou jména. Ale tys žádná neřekla.
Dneska mám volno.
Nepotřebují jména. To teď letí.
Letí? Kam letí?
To nemusíš vědět.
Jestli budete mít čas, nechcete se pak jet projet?
- Přestaň se ptát. - Jen mě to zajímá.
Vlez mi na záda.
Pozor na jazyk, mluv uctivě.
- Já jsem šéf. - Nezneužívej svou moc.
- Klidně si to sněz sám. - Nemůžu. Nechutná mi to.
- Pak mi řekněte. - Nelez mi na nervy.
- Čím ti lezu na nervy? - Budu u sebe.
Chceš se hádat?
Kang-tche říká, že se nemáme hádat.
- Že se máme ovládat. - Já asi půjdu, jo?
Máme schůzi, zkus vymyslet jména.
- Co děláš? - Chystám se do práce.
Mám dnes volno.
A co já s tím?
Chceš někam zajít?
Projedeme se na Albertovi?
Tvoje jednička a dvojka tě odmítli?
Proto voláš mně, trojce na seznamu?
Už se zase zlobíš?
Kang-tche, chceš něco vědět?
Co?
Jsi mazanej jako liška.
Když něco potřebuješ, mluvíš na mě vážným tónem
a koukáš na mě těma uslzenýma kukadlama.
Ale když to dostaneš, začneš mě hned ignorovat.
Syčáku sobecká.
Takže nechceš někam zajít?
- Máš radši mě, nebo Sang-tcheho? - Tebe.
A mě, nebo Ko Mun-jong?
- Tebe. - Přijď do restaurace.
Bože.
„Mazaný jako liška“?
Paní Kangová.
Prosím.
Slyšel jsem, že vás bolí kolena,
protože pořád vaříte ve stoje.
Ču-ri mi řekla, že jí děláte starosti.
Prosím.
Kdy jsem to řekla?
Berte to pravidelně jednou denně.
Panečku.
To nemusíte. Dejte to svým rodičům.
Už jsem jim krabici koupil. Mám ji v autě.
Dnes jim ji dám.
Vážně?
Tak to bych si měla hned jednu vzít,
moc vám děkuji.
Jistě, za málo.
Jste o moc lepší než moje dcera.
Tak ukaž. Tady.
Takže za rodiči?
Ano, musím se za nimi zastavit.
Půjdu k sobě.
- Díky. - Za málo.
O nic nejde. Jen každoměsíční akce.
„Každoměsíční akce“?
Jo, táta si zlomil tři žebra a je v nemocnici.
Bože. Jak? Je v pořádku?
To mě moc mrzí.
Lže.
Otec pana I je lhář.
Je jako jeho táta,
jablko nespadlo daleko od stromu.
Měla by zmlknout.
Vy jste mi lhal?
Jde o to, že když má někdo z bratranců svatbu,
tak táta začne žárlit
a vymýšlí si, aby mě přinutil přijet.
A to nejmenší, co pro něj můžu udělat,
je jít na rande na slepo.
Takže jdete na rande na slepo?
Ano, dělám to každý měsíc.
Proto každoměsíční akce.
- Jeďte opatrně. - Děkuji.
Zavolám.
Zavolá?
Je přesně můj typ.
- Mám si říct o číslo? - Radši ne.
Podívej, jak se opírá.
- To je síla. Podívej na něj. - Je to kus chlapa.
- To je tvářička. - Bože.
Vážená slečno Koová.
Stejně jako mravence přitahuje sladké,
tak se mnoho dívek chystá sbalit mého osamělého kamaráda Kang-tcheho.
Žádám vás, abyste rychle přijela do mé pizzerie.
Uhni, debile.
Já ty mravence zašlápnu. Uhni!
Prosím. Na téhle pizze ochutnáš všechny naše přílohy.
Zkus nejdřív sladkou dýni. Je sladká jako ty.
Výborná.
Chceš něco vědět?
Když jsi zamilovaný,
tvůj mozek vypouští vitamíny
a ten člověk tě pak víc přitahuje.
Je to „dopamin“, ne vitamín.
Machruješ na mě, protože pracuješ v nemocnici.
Ani jeden z nás nemá školu, jeden za 18 a druhý bez dvou za 21.
Říká se za 20, ne za 21.
- Dávej si bacha. - Na co?
- Na ženský. - Co?
Na ty, co tě pozorují.
Ale ještě větší pozor
si dávej na bláznivý ženský, který jdou po těch, co tě pozorují.
O čem to mluvíš?
Vítejte.
Máme spoustu krabic, do kterých vám můžeme objednávku zabalit.
Nemám hlad.
Jak víš, že jsem tady?
Nebyla jsi na schůzi se Sang-tchem?
Ta není důležitá, když tebe ohrožuje hejno mravenců.
Neměl jsem chystat tolik krabic.
Pospěš si a dojez pizzu, ať můžeme vypadnout z mraveniště.
Právě jsem začal. Dej mi chvíli.
Bože.
ZELENINOVÁ ZAHRADA OK
Dobrý den. Ahoj.
Dobrý den.
Ahoj, stromečku. Krásné ráno, že?
Ahoj.
Možná si nejste podobní, ale jste všichni ptáci.
Tak se neperte, ano?
Moc vám to sluší. Už půjdu.
Ahoj, stromečku.
Tady ho máme.
Myslel jsem, že se nevrátí, když se na mě zlobí.
Paní Paková.
Chtěl jste mě vidět?
Chtěl jsem se vás na něco zeptat.
Jistě.
Proč jste nechala odvézt věci Pak Ong-nan tak rychle?
- Protože se nemůže vrátit. - Jak to myslíte?
Pacienti na útěku se zřídka dobrovolně vrátí.
Máme dlouhou čekací listinu.
S panem Ko Te-hwanem to uděláme jinak.
Nevolejte do hospicu.
Necháme si ho u nás.
Ano, už jsem instruovala personál.
To je rychlost.
Ale pane.
Proč myslíte,
že Ko Te-hwan začal vyvádět, když v ten den uviděl Pak Ong-nan?
Pravděpodobně měl halucinace.
Zřejmě si ji spletl se svou ženou.
Spisovatelkou To Hui-dže?
Podle mě svou ženu nenáviděl
- a zároveň se jí bál. - Proč?
Zřejmě někoho zabila.
Koho zabila?
Dobrý den.
- Zdravím, Sang-tche. - Dobré ráno, paní Paková.
- Prosím. Posaďte se. - Dobře.
Nechám vás o samotě.
- Ráda jsem vás viděla. - Díky.
- Ne! - Já chci taky.
Nesnáším děti a zvířata.
- Proč? - Nemají rozum,
pořád kňourají
a dožadují se lásky.
Proto je mám rád.
Chci se o ně starat, protože nemají rozum.
Jsou roztomilí, když kňourají.
A protože se dožadují lásky, mám je o to radši.
Stejně jako tebe.
Neporodím ti děti.
To ode mě nečekej.
Nechci žárlit na vlastní dítě.
Pojď sem.
Blíž.
Ne každá žena může být matkou.
Bože.
Parchant jeden.
- Počkej. - Já chci.
Min-džä. Sedni si. Pojď sem a sedni si.
- Tady máš. Chutná? - Jo.
Hezky papáš.
Pořád se zlobíš,
že jsem ti odmítl zaplatit za obraz bez motýlů?
Slib… se nemá brát na lehkou váhu.
Slib se musí dodržet. Tak je to správné.
Já jen chci,
abys přestal před motýly utíkat.
Protože jste vždycky utíkali, Kang-tche to neměl jednoduché.
Ale… motýli…
Bojím se jich. Nemám rád motýly.
Řeknu ti něco zajímavého.
Dobře.
V antickém Řecku symbolizovali motýli psyché.
Psyché?
Víš, co představovali?
- Představovali „lék“. - „Lék“.
Ne všichni motýli jsou strašidelní.
Mnoho motýlů je hodných a mohou lidi léčit.
Nebuďme netrpěliví
a zkusme překonat strach společně, ano?
„Lék“.
Když se budeme snažit, tak jednoho dne
může po tvém obraze létat motýl.
Ano. Lék.
Lék.
Tvoje další kniha bude na motivy bráchových kreseb?
Je o dětech, co jedou na výlet karavanem?
Je o nás. O nás třech.
Já jsem ten bez sebevědomí?
A ty jsi bezcitná princezna?
Jo.
A co můj brácha?
Ten je lapen v krabici.
Co budou na výletě dělat?
Potkají lidi, co jsou divnější a mají se hůř než oni.
- Co se stane pak? - Neřeknu ti žádné spoilery.
- Zní to dobře. - Jistě.
Jsem spisovatelka.
Doufám, že tentokrát bude mít příběh šťastný konec.
I já.
Mimochodem, kam jedeme?
Pro chleba. Ráno jsi všechen spálila.
Aha.
Podívej, tolik věcí. Tady jsem nikdy nebyla.
Tohle chci.
Stačí jen jednou.
Přemýšlela jsem o tom
a chtěla bych syna, co by vypadal jako ty.
Asi bych nežárlila.
Uděláme si kluka.
Vážně bys neměla předbíhat.
Proč? Co je na tom špatně? Uděláme si kluka.
Uděláme si syna! Chci kluka!
Proč nespolupracuješ?
Udělej pro to něco!
- Buď ticho. - Asi nechce dítě.
Zajímalo by mě, proč ho nechce.
Nechápu proč. Vypadá dobře.
Přestaň s dítětem. Pojď koupit mléko.
- Ču-ri. - Ano?
Slyšela jsi? Doktor Kwon se bude ženit.
S nikým nechodil.
Bere si ženskou, kterou potkal na rande na slepo.
- Tak rychle? - No tak.
V jeho věku už do toho musí praštit,
když se mu někdo líbí.
Mluvily jste o mně?
Tak k věci.
Překvapení.
Všechno jde tak rychle.
Na rande na slepo se objevila ta pravá.
Mám nechat Sang-tcheho věci ve studovně?
Pusť mě.
Kdy začneme spát v jedné posteli?
Proč bych to dělal? Spím u Sang-tcheho.
Pusť mě.
Jsem doma.
Hned mě pusť.
Sang-tche! Tady jsme!
Tak fajn. Uvidíme se pak.
V mém pokoji?
Ano, v tvém pokoji.
Budu na tebe čekat.
Zavolám.
Ano, pane I.
Máme příběhovou linku.
Na ilustrace se zeptám pana Muna.
Mám pár míst, kam bychom se mohli jít podívat.
U muzea umění.
Dobře. Na shledanou, pane I.
To byl pan I?
Jo.
Říkal něco zvláštního?
Co třeba?
Ale nic.
Z rande na slepo se vyklubala dvojnice Song Hje-gjo.
Chtěl by někoho, kdo vypadá jako ona.
Zamiluje se hrozně rychle. Tentokrát měl kliku.
Motýl je psyché a symbolizuje „lék“.
Léčiví motýlci jsou fajn.
- To ti řekl ředitel? - Ano.
„Přestaň utíkat a postav se motýlům,
aby to měl Kang-tche jednodušší.“
Myslíš, že to dokážeš?
Je… je to drahé?
Kolik… Kolik tohle všechno stojí?
Prodej hodně knížek a pak mi zaplatíš.
Jdu do sprchy.
Psyché symbolizuje „lék“.
Jsou hodní motýlci. Je jich hodně.
Je spousta hodných motýlků. Psyché symbolizuje „lék“.
Ne.
K čemu polštář. Budu ležet na něm.
Tak jsi pospíchal, že sis ani neusušil vlasy.
Pojď sem a sedni si.
Moc neposloucháš.
To je spousta alkoholu.
Můj bratr začal chodit na sezení…
Zakazuji ti mluvit o bratrovi.
Jinak piješ až do dna.
A ty nemůžeš nadávat.
Jinak piješ až do dna.
Platí.
Do prdele, moje hlava.
Proč se mi tak motá? Sakra.
To jsou ale výrazy.
Pojď si lehnout.
Mám…
takovou radost.
Mám radost, že ty a Sang-tche
tady žijete se mnou.
Dobrou noc.
PŘIJDU SI PRO TEBE
Ne, mluvím o Pak Ong-nan.
Proč tam jela?
Nevěřím, že utekla jen proto,
aby popřála slečně Koové k narozeninám.
Motýl mi řekl, že mě taky zabije.
Zabije mě!
Ti motýlci!
Říkali, že mě zabijou.
Zabijou mě!
Přijdou si pro mě!
PŘIJDU SI PRO TEBE
PSYCHIATRICKÁ NEMOCNICE OK
Doufám, že tentokrát vydržíte venku déle.
Nevracejte se za pár hodin.
Nebojte se. Mějte se hezky.
- Dej si něco dobrého. - Jasně.
Vsadím se, že sedne na autobus
a vrátí se, až se trochu projede.
Nejspíš ano.
Jak mohl něco takového udělat,
když neublíží ani mouše?
- Co myslíte? - Pan Kan mi všechno řekl.
Řekl mi, že zabil tolik lidí.
Proto se zbláznil?
Je to tak milý člověk.
Nedokázal to unést.
AUTOBUSOVÁ ZASTÁVKA
Vypínej sporák,
musíme šetřit.
Musíme ušetřit za plyn.
Zapomněl jsem.
Máš… máš červené oči.
Ty… ty jsi nespal? Vypadáš jako králík.
Ne, spal jsem dobře.
Dnes tě čeká sezení, že jo?
Jo… mám sezení. Dnes… mám sezení.
Motýl je psyché, symbolizuje „lék“.
Symbolizuje „lék“…
Ale stejně se jich bojím.
Co… co když se motýl znovu objeví?
Budeme… se muset zase přestěhovat.
Sang-tche.
Přestaneme
utíkat.
Ale motýli…
Víš, že se umím prát, ne?
Jo, jsi dobrý bojovník.
Máš červený pás v taekwondu.
Zmlátil jsi všechny, co mi ubližovali.
Taky umíš používat nehty.
Když se budeš něčeho bát, schovej se za mě.
Ale… já jsem velký brácha. Jsem dospělý.
Když se budu schovávat,
tak budu… jak se to říká?
Strašpytel?
To nevadí.
Já se za tebou schovávám celý život.
Za mnou?
Ahoj, zlato.
Barbecue? To zní dobře.
Dnes?
Kdy říkal, že zavolá? Pořád musím koukat na telefon.
- Namová. - Ano?
Kognitivní funkce pana Ko se vracejí k normálu.
- Vezmi ho na krátkou procházku. - Jistě.
Pan Mun má dnes denní směnu?
Ano, přijel před pár minutami.
PŘIJDU SI PRO TEBE
Mune.
Copak to je?
Dostal jsi milostný dopis, nebo co?
- No tak, ukaž. - To nic není.
Co potřebujete?
No, jde o to…
Při obchůzce jsem došla do pokoje 201
a viděla jsem nebezpečný předmět.
Musím přiznat, že O Čcha-jong odvádí
mizernou práci, když kontroluje věci pacientům.
Omlouvám se.
Vysvětlím mu to.
Oukej.
Můžete pořádně prohlédnout pokoje na druhém patře?
- Jistě, provedu. - Prosím.
Musíte být unavený.
Nechcete si na chvíli sednout?
Umřu
už brzo?
Už jsem si
odsloužil svůj trest?
„Léta plynula a chlapec dospěl.
Noční můry ustaly.
Ale z nějakého důvodu stále nebyl šťastný.
Jedné noci…“
Jedeš do nemocnice?
Ano. Dobrý den!
Dnes máte hezké oblečení. Sluší vám to.
- To je pravda. - Vypadáte mladší.
Mimochodem, kolik vám je?
Mně? Už 70 let.
Je vám 70 let? Jste starší než já. Jste dospělý.
To tedy jsem.
Být dospělý není vždycky výhra.
Souhlasím.
- Hele. - Dáš si?
Děkuji.
Tvůj obraz.
Vypadá skvěle.
Je skvělý. Vypadá úžasně.
Ale ředitel O Či-wang mi nechce zaplatit, protože jsem nenakreslil motýly.
Nedodržel slovo.
Proč nějaké nenakreslíš?
Bojím se motýlů.
Proč?
Máš na motýly nějakou špatnou vzpomínku?
Nenech se chytit svou minulostí,
nebo skončíš jako já.
Podívej se na mě.
Nemůžu zpátky do světa.
Budu v nemocnici už napořád.
Ona mě může chytit?
Ano.
Tak prostě otevřu dveře a půjdu pryč.
Nemůžeš.
Neuvidíš je.
Když tě chytí minulost, nedostaneš se pryč.
Neskonči jako já.
Co se děje? Je vám něco?
Bolí vás uši?
Bože, ten zvuk…
- Vadí vám zvuk? - Ten zvuk…
Tenhle zvuk? Tenhle zvuk…
Pane! Je vám něco?
Jste v pořádku, pane?
To nic. Nic se neděje.
Nic se neděje. To nic.
Můžete prosím zavolat do psychiatrické nemocnice OK?
Jste v pořádku. V bezpečí.
Jste v pořádku. V pořádku.
Napočítejte v hlavě do tří.
Jste v pořádku. V pořádku.
Jste v pořádku. Všechno bude dobré.
Jste v pořádku, ano? Všechno bude dobré.
Pane řediteli.
Můžete mě zabít?
Nebojte se.
Stejně umřete.
Všichni, včetně mě, nakonec umřeme.
Nebojte se.
Všechno je v pořádku. Zkuste si odpočinout.
- Copak? - No…
Chtěl bych
mu půjčit tuhle knihu.
- Vážně? - Nechci mu ji dát.
Může si ji půjčit. Stála mě hodně peněz,
takže je moje.
Může si ji půjčit a přečíst.
Ano, půjčím mu ji.
KANCELÁŘ ŘEDITELE
Pojďte dál.
Je skutečně váš velký bratr.
Bez Sang-tcheho pomoci by byl pan Kan ve velkém nebezpečí.
Jsem tvůj velký brácha.
Posaďte se.
Dobrá práce.
Pamatuješ, co jsi mi říkal předtím?
- Řekneš to i bratrovi? - Jistě.
O co jde?
Pan Kan říkal, abych neskončil jako on.
Říkal, že když tě lapí minulost,
už se nikdy nedostaneš ven,
protože neuvidíš dveře.
Trauma?
Ano.
Když mu bylo 20, bojoval ve Vietnamu.
Nechalo to na něm stopy.
Byla tam spousta dětí.
Dětí
se zářivýma očima.
Byly to krásné děti.
Nemohl jsem se na ně podívat,
tak jsem…
zavřel oči.
Pak jsem…
všechny ty nevinné zabil.
Nevím, proč jsem ještě na světě.
Jen jsi uposlechl rozkaz.
Neměl jsi na výběr.
Když slepě vykonáváš takové rozkazy, jsi jen zvíře.
Člověk se srdcem by to nikdy neudělal.
Vždyť já ani nejsem člověk.
CHLAPEC, KTERÝ SE ŽIVIL NOČNÍMI MŮRAMI
„Nezapomeň na to.
Nezapomeň na to a překonej to.
Když to nedokážeš,
budeš navždy dítětem, jehož duše nikdy nevyroste.“
Nejsem dítě, jsem dospělý.
Sang-tche.
Ano, už nebudu utíkat.
Už nebudu utíkat.
- Bože. - Přesně tak.
Jsi moc statečný, Sang-tche.
Přesně tak.
Můžeš nám tedy říct,
co se toho dne stalo?
Ano.
Já…
Toho dne…
- Já… - Kočička!
Té noci…
Já…
ZDRAVOTNÍ CENTRUM SONGDŽIN
Budu teď pracovat po večerech,
budeš muset chodit domů s Kang-tchem.
Ano?
Podívej, kočka.
Kočičko!
Sang-tche, vrať se. Tam bys neměl chodit.
Vrať se, Sang-tche!
Fajn, já odcházím.
Odcházím bez tebe.
Ahoj.
Ahoj, Sang-tche!
Kočičko.
Kočičko?
Předtím jsem to neřekla.
To já
se budu starat o své dítě.
Božíčku, proč jsi tak vyděšený?
To nic.
Všechno je v pořádku.
Ano, hodný kluk.
Nikomu neříkej,
co jsi tu viděl a slyšel.
Pokud ano, zabiju tě.
I když utečeš,
najdu si tě i na konci světa
a zabiju tě.
Motýl… motýl zabil mámu.
Ano?
Odpověz.
Odpověz!
Motýl… ta žena měla motýla na saku.
Na jejím saku seděl motýl.
„Na saku“?
Ten motýl…
Vzpomínáš si, jak vypadal?
Ano.
Ano, vzpomínám si.
No…
Bože.
Vlastně
to byla máma motýl.
A viděl jsem malého motýlka,
který jí seděl na zádech.
Seděl na zádech?
Ano, dva… Viděl jsem dva motýly.
Mámu a dítě. Dva motýly.
Proto se k sobě hodíme.
Osud je, když se objeví někdo,
koho právě potřebuješ.
A já
tě potřebuju.
Doufám, že tentokrát
bude mít příběh šťastný konec.
Tvoje knížka je docela dobrá.
Já vím.
Slyšela jsi o tátovi, viď?
Kolik času mu zbývá?
Nebo jinak.
Kdy umře?
Nepřekvapilo by mě, kdyby umřel už zítra.
Už mám dost toho, jak mi doktoři opakují to samé dokola.
Poslouchej,
jestli ti to nevadí,
co kdybychom spolu vzaly tvého tátu na procházku?
- Ču-ri. - Ano?
Já…
nechci.
Ano.
Sundal jsem si košili a hodil mu ji přes hlavu,
stejně jako to dělá Kang-tche.
Pak přestal křičet a uklidnil se.
Panečku.
Dobrá práce, Sang-tche.
Jsem na tebe pyšná.
Já vím.
Ano. V jídelně. Jsem v jídelně.
Takže…
Kde jsem skončil?
Poprosil jsem někoho, aby zavolali do nemocnice,
a přijel jsem s ním sanitkou.
Mám rád jednu knížku. Jmenuje se Chlapec, který se živil nočními můrami.
- Půjčil jsem mu ji. - To je od tebe hezké.
Nemůže si ji ale nechat.
Zaplatil jsem za ni hodně peněz, nemůže mu zůstat.
Každopádně mi pořád děkoval.
Říkal, že je vděčný. Je vděčný.
- Jistě. - Ano.
Sang-tche.
Počkáme na Kang-tcheho a pojedeme domů společně.
Ko Mun-jong, ona je starší. Měla bys ji nejdřív pozdravit.
Dobrý den.
Zdravím.
Pojedeme někam na večeři?
Ne, chci jíst doma.
Nesmíme chodit do restaurací.
Musíme šetřit, abychom se měli dobře.
Vypadá to,
že vy tři jste jako rodina.
Začínám žárlit.
Ne. Přesněji řečeno, nejsme rodina.
Kang-tche a já máme stejné příjmení Mun, ale ona…
Jaké máš příjmení? Už vím, Ko.
Ko a Mun.
Jiná příjmení. Ani na matrice jsme nebyli.
Nejsme skutečná rodina, ale jsme jako rodina.
- Matrika není všechno. - Co?
Rodina je…
- Rodina je… - Ano?
Musíme se nechat vyfotit jako rodina.
Co? Rodinný portrét?
Přesně tak. Zapomeň na matriku.
Rodinný portrét je důkaz, že jsme rodina.
Vy dva jste si tak podobní.
Naše oči… máme stejné oči?
Ne, vůbec si nejsme podobní.
Nevím přesně kde, ale podobu vidím.
Pleteš se. Já jsem moc hezká.
Nelži, Ko Mun-jong.
Ostříhala… ostříhala sis vlasy.
Kdy dneska končíš?
Co se ti stalo s rukou?
Zranil jsem se v práci.
Kterej parchant ti to udělal?
Kdo to byl?
Ptám se, kdo to byl.
Co se děje?
Zlobíš se na mě?
Už zase vyvádím bez ohledu
na tvé city
jako prázdná plechovka?
Jsem unavený.
Včera jsem se moc nevyspal.
Jeď domů se Sang-tchem.
Musím tu zůstat i na noční.
Vážně? Tak asi budeš mít zítra volno.
Super.
My dva a Sang-tche si zítra necháme udělat rodinný portrét.
Už jsem domluvila termín v kvalitním fotostudiu.
Cestou se stavíme v obchodě a koupíme pár obleků.
Možná jindy.
- Co? - Půjdeme jindy.
- Zítra ne. - Ale už jsem zamluvila termín.
- Zruš ho. - Ne, nechci.
Nebudeme to odkládat a uděláme to zítra.
Musíme si udělat rodinný portrét, abychom byli jako pravá rodina.
Zmiz!
Prosím.
Prostě běž.
Prosím.
Musím pracovat.
Nechám se vyfotit. Musím vypadat dobře.
Raz… raz, dva, tři.
Raz, dva, tři. Ukaž se.
Raz, dva, tři.
Jak se mám tvářit hezky? Raz, dva, tři.
Sakra, proč se na mě zase zlobí?
Co se stalo?
Do háje. Včera byl tak milý.
Propili jsme spolu celou noc.
Vyváděla jsem, když jsem byla opilá?
Proč je naštvaný? Proč?
Samomluva, nebo se ptáte mě?
Ptám se, protože na to nemůžu přijít.
Objednala jste si deset pizz takhle pozdě
jen proto, abyste mě sem dostala
a mohla se zeptat, proč se zlobí?
No rozhodně jsem
nechtěla uprostřed noci spořádat deset pizz.
Proč?
Proč se Kang-tche zlobí?
Musíte to vědět, jste kamarádi.
Nikdy se nikomu neotevře.
Víte, jak se mi podařilo všechny ty roky u něj vydržet?
Tím, že jsem ani v nejmenším
netušil na co myslí, nebo co cítí.
Kang-tche je expert na skrývání citů.
Když na něj budete tlačit, aby vám odpověděl,
nevzejde z toho nic dobrého.
Stačí, když tu pro něj budete
a tiše ho utěšíte.
Víc
nedělám.
Nikdy neměl možnost postěžovat si
svým rodičům.
Naučil se čelit světu a všechno držet uvnitř.
Pak jednoho dne zjistil, že dospěl.
Ale uvnitř zůstal dítětem, tak jak byste mohla
pochopit jeho city?
Ani rodiče plně nerozumí vlastním dětem.
ROMEO A JULIE
Vypadáme jako Romeo a Julie.
Máš pravdu. Prokletí nepřátelé,
kteří se nikdy neměli setkat.
Ale měli. Byl to osud.
Tragický osud.
ROMEO A JULIE
Vaše ruka za nic nemůže.
Problém je vaše srdce, nedokážete ho ovládat.
Pane.
Ano?
Myslím, že „motýl“, co zabil moji mámu…
byla matka Mun-jong.
Jste si jistý?
Děsí mě, že by to
mohla být pravda.
Doufám, že se pletu.
Kéž bych nic nevěděl.
Není to až moc kruté?
Konečně jsem měl dojem,
že se můžu nadechnout.
Konečně jsem měl
potřebu žít
jako všichni ostatní.
Kvůli tomu mizernému motýlovi
jsem musel
celá léta trpět.
Ale jak by ten motýl mohla být
její matka?
Vždycky jsem myslel,
že z toho motýla vymlátím duši, když ho někdy potkám,
ale ani to teď nemůžu.
Když si na mámu s bráchou
vzpomenu, je mi hrozně.
Co mám dělat?
Slíbil jsem bráchovi, že s motýlem budu bojovat
místo něj.
Já…
Řekl jsem mu, abychom neutíkali.
Je to v hajzlu.
Chci pryč.
Nechci, aby Mun-jong takhle trpěla,
takže doufám,
že se to nikdy nedozví.
Nechci, aby jí to ublížilo.
Nechci, aby ji na lidských citech záleželo.
Doufám, že dokáže žít bez emocí
jako prázdná plechovka.
Mám radost, že ty a Sang-tche
tady žijete se mnou.
Nenáviděla jsem
tohle místo.
Proč?
Protože se tady táta zbláznil
a máma
přímo tady v domě umřela.
Krev jí cákala
z hlavy.
A táta ji zamknul
ve sklepě.
Ale
ona pak zmizela.
Máma zmizela.
Zmizela?
Jo.
Nevím, jestli opravdu umřela,
nebo jestli jen zmizela.
Pravdu ví asi jen můj táta.
Kdyby…
Kdyby se tvá máma vrátila,
jak by ti bylo?
Byla bych vyděšená.
Nemohla bych dýchat.
Ale víš,
ona je
pořád moje máma.
- Přijde? - Ne.
Nechce vstát.
Ani mi neodpovídá.
Prostě spí s dekou přes hlavu.
Je to ospalec. Ospalec.
Asi je unavený.
Sang-tche, pojďme jindy.
Ale já… mám dnes sváteční oblečení.
Vstal jsem v 6:50, to je hodně brzy. Hodně brzy.
Mám nagelované vlasy.
A včera… večer…
Včera v noci jsem trénoval pózy.
Co mám dělat?
- Jdeme, Sang-tche. - Prosím?
Půjdeme a necháme se vyfotit do naší knížky.
Jo, fotky.
Vyfotíme se.
Jo.
KANG-TCHE
ADRESA FOTOSTUDIA
- Dobrý den! - Dobrý den.
Dobrý den.
Jsi v pořádku?
Máš dnes špatnou náladu?
Já mám špatnou náladu pořád.
Nic si z toho nedělej.
Bude moje fotka opravdu v knize?
Samozřejmě, jsi ilustrátor.
To jsem.
Včera v noci jsem trénoval pózy.
- Opravdu? - Ano.
Tak ukaž.
Raz, dva, tři.
Raz, dva… Raz, dva, tři!
Sang-tche.
Ano?
Tohle je falešné.
Nemusíš se tak snažit.
Uvolni se a buď sám sebou.
To je pravý Mun Sang-tche.
„Pravý…
Mun Sang-tche“?
Ano.
„Pravý Mun Sang-tche“?
Slečna si může sednou na židli.
Pane, postavte se vedle ní.
Výborně. Pane, můžete o něco blíž?
- Ano. - Výborně, to je ono.
Teď se podívejte do objektivu a hezky se usmějte.
Velký úsměv, prosím. Dívejte se na mě. To je ono!
- Raz, dva… - Hele!
Počkat. Chviličku, prosím.
Můj brácha… můj malý brácha je tady.
To je můj brácha. Můj skutečný brácha.
Nejdu
moc pozdě?
Fotíme rodinný portrét, takže úsměv, prosím.
To je ono.
Usmívejte se.
Ano, přesně tak.
Raz, dva, tři!
Ko Mun-jong.
Kdybych chtěl bydlet jinde,
šla bys se mnou?
Kdybych
se narodila jako dcera tvé matky
a ty jako dcera mého táty…
By tě máma zabila, protože jsi drzá.
Nikomu nevěř.
Nedopustím, aby si někdo
zahrával s mojí rodinou.
Jsem…
součást tvé rodiny?