PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
PŘIJDU SI PRO TEBE
Není to až moc kruté?
Kvůli tomu mizernému motýlovi…
jsem musel…
celá léta trpět.
Ale jak by ten motýl mohla být…
její matka?
Takže doufám,
že se to nikdy nedozví.
Nechci, aby Mun-jong takhle trpěla…
Nechci, aby jí to ublížilo.
Nechci, aby ji na lidských citech záleželo.
Doufám, že dokáže žít bez emocí,
jako prázdná plechovka.
Když si na mámu s bráchou
vzpomenu, je mi hrozně. Co mám dělat?
Vyrážíme.
Když si to rozmyslíš, přijď za námi.
KANG-TCHE
ADRESA FOTOSTUDIA
Dal jsi mi Mang-tcheho a díky němu
už nemám noční můry.
Ty, Sang-tche a Mang-tche.
Jsem šťastná, že jsme rodina.
P.S.:
Chci Mang-tcheho zpátky.
Je můj.
Slečna si může sednout na židli.
Pane, postavte se vedle ní.
Výborně. Pane, můžete o něco blíž?
- Ano. - Výborně, to je ono.
Teď se podívejte do objektivu a hezky se usmějte.
Velký úsměv, prosím. Dívejte se na mě. To je ono!
- Raz, dva… - Hele!
Počkat. Chviličku, prosím.
Můj brácha… můj malý brácha je tady.
To je můj brácha. Můj skutečný brácha.
Nejdu
moc pozdě?
Kdybys nepřišel, nafotošopovala bych tě tam.
Proto jsem přišel.
Vypadáš dobře. Moc dobře.
Kolik stál tvůj oblek? Tak 100 000 wonů?
- Taky ti to sluší. - Já vím.
Nageloval sis vlasy.
Použil… jsi můj gel?
Pokud se chcete vyfotit všichni tři,
stoupněte si vedle sebe a úsměv.
Ano. Všichni tři se vyfotíme společně.
Je to náš rodinný portrét. Rodinný portrét.
Pánové, prosím blíž ke slečně.
Fotíme rodinný portrét, takže úsměv, prosím.
To je ono.
Usmívejte se.
Ano, přesně tak.
Raz, dva, tři!
KAPITOLA 13: OTEC DVOU SESTER
Jsem zpátky.
- Pane I, už jste tady. - Sung-dže.
Kam se chystáš?
Psala jsem vám.
Jdu do knihovny se slečnou Koovou a Mun Sang-tchem
dělat rešerše.
Tvou zprávu jsem nečetl,
měl jsem mít vypnutý telefon.
Au, to bolí.
Ču-ri je u sebe v pokoji!
Myslím, že naše taktika vychází.
Vážně?
Počkejte, až se vás na rande na slepo sama zeptá,
nezačínejte s tím sám. Ano?
Proč ne?
Lhala jsi jí, že jsem šel na rande
s dvojnicí Song Hje-gjo.
Prostě mlčte a nepokazte to.
- Musím jít. Uvidíme se později. - Dobře.
Jeď opatrně.
Oukej.
Ču-ri.
Můžu dál?
Ano.
Chtěl jsem vám říct, že jsem už zpět.
Musíte být unavený. Odpočiňte si.
Dnes máte asi volno.
Ano.
Máma mi zabalila listy moruše
a kimči kodulppegi, mám je tady.
Jestli máte chuť, můžeme…
Už jsem jedla. Ale dejte si.
Dobře.
Měl jsme rande na slepo.
Já vím.
Vypadá úplně jako Song Hje-gjo,
přesně můj typ.
Hned od začátku jsme si padli do oka…
Pane I.
Zítra mám školení,
takže se dnes musím učit.
Aha, omlouvám se.
Učte se. Držím palce!
Sakra. Ta moje huba.
Jsem v hajzlu.
VÁŽNĚ? SONG HJE-GJO? JSI Z NÍ TAK VEDLE?
Sakra.
Vážně si Ko Mun-jong myslí, že může tak kašlat na lidi?
To nic.
Pomlouvej ostatní za jejich zády, uleví se ti.
Doufám, že tě čeká dlouhý život.
Děkuji.
Dobrý den, paní umělecká ředitelko.
Vy máte oblek. Vám to ale sluší.
- Ty jsi sem chtěl jít? - Ano, je to umělecká knihovna.
Je tu tolik obrázkových knížek.
- Pojďte se mnou. - Dobře.
Tudy.
- Jdeme. - Hej.
- Už to nenos. - Proč ne?
Nevypadá to dobře.
Ve stejnokroji ošetřovatele ti to sluší víc.
Vážně?
Chtěl jsem si pár obleků koupit.
Jsou pohodlné.
Vypadají nepohodlně. Nenos je.
Dobře, nebudu.
A ty nenos tohle.
Vypadá to nepohodlně.
Sakra.
Hej! Koukej mě poslouchat a sundej to,
nebo to roztrhám na kousky! Slyšíš?
Sundej to!
„Měla domeček pro panenky,
moc krásný.“
Tohle je moc slavný ilustrátor.
Dnešní děti zbožňují
- takové ilustrace… - Ticho…
Ticho v knihovně.
Je to slušnost, víte?
THE GOLDEN PLATE
Určitě víte,
že příběhy slečny Koové jsou drsné a kruté.
Proto jsem si říkala, že byste to mohl vyvážit
citem a nevinností.
Mlhavý sluneční svit v jarním dni, například.
A… no jistě.
Něco, co člověka zahřeje na duši. Plno pastelových odstínů,
které neutralizují příběhy slečny Koové…
Odmítám.
- To nemůžu. - Prosím?
Proč ne?
Neutralizované to bude o ničem. Bez chuti.
Kdo by to chtěl?
Ani pes by po tom neštěkl.
Je hustej.
ČIPERNÝ PES
ŽIL BYL JEDEN PES…
Prý máš rád Čiperného psa.
Já? Proč?
Tvůj kamarád. Jak se jmenuje? Če-su nebo Če-mi?
Řekl mi,
že ses nikdy nikomu neotevřel
a necháváš si všechno pro sebe.
Jsi jako Čiperný pes.
Vy jste se viděli?
Zavolala jsem mu. Chtěla jsem vědět,
proč jsi tak naštvaný.
Objednala jsem si deset pizz a přijel hned.
A?
Co ti řekl?
Že to z tebe nemám páčit,
že by mi nepomohlo, kdybych zjistila, na co myslíš.
Tak jsem to vzdala.
Už mě to nezajímá.
Ko Mun-jong.
Už…
je mi zle z toho,
jak se musím starat
a dohlížet na ostatní.
Narodil jsem se kvůli bráchovi
a musel jsem taky vydělávat,
nutil jsem se do práce.
A?
Už to pro mě
nebude práce.
Bude to můj cíl.
Nasazovat život za ochranu své rodiny…
Zní to vlastně
docela dobře.
Nedopustím, aby si někdo
zahrával s mojí rodinou.
Pokud jí někdo ublíží,
nepřestanu, dokud ho nechytím.
Budu chránit svou rodinu za každou cenu.
Jsem
součást tvé rodiny?
Máme rodinný portrét,
takže jsme rodina.
PSYCHIATRICKÁ NEMOCNICE OK
Už mi nikdy nevolej.
Proč myslíš, že sem můžeš přijet?
Fajn, tak přijeď.
Já se půjdu zabít.
Jestli ještě zavolá,
řekněte, že Ju Son-he je mrtvá.
Paní Ju, počkejte.
Chcete jít na procházku?
S kým mluvila?
Zase volal otec Ju Son-he.
Že se nestydí.
Prý ji jako malou poslal k šamanovi, že je posedlá.
Kdyby mi tohle táta udělal, taky bych ho nechtěla vidět.
Tolik let jsou odloučení. Proč se ozval?
- Sun Pjol. - Ano?
Neznáte rodinnou historii,
nedělejte unáhlené závěry.
Co když znáte jen jednu stranu příběhu?
Její rodiče museli mít své důvody.
Jistě.
Omlouvám se, moje chyba.
NEVADÍ, TY TO DOKÁŽEŠ!
Vstupte.
- Paní Kangová. - Dobrý den.
Ach jo.
Proč jste nešel na večeři?
- Víte… - Proč?
- Posaďte se. - Díky.
- Uf. - Musel jsem něco zařídit.
Aha.
Nedělejte si starosti.
S prázdným žaludkem nemůžete jít spát. Dejte si.
Díky.
Jste dospělý, ale čtete dětské knížky.
Působí to nevinně a moc hezky.
Ne. Však víte, to je moje práce.
- Moc děkuji. - Pusťte se do toho.
Je to výborný.
Abych pravdu řekl, umíral jsem hlady.
Nevečeřel jsem, protože mi bylo trapně.
Proč vám bylo trapně?
Bože. Song Hje-gjo?
Proč jste lhal?
Já vím.
Měl jsem držet jazyk za zuby.
Božíčku.
Chcete radu?
„Radu“?
Víte, Ču-ri
měla mnohem radši svého tátu.
Byl jí oporou.
Ale zemřel, když byla malá,
takže musela zastat roli dcery, syna a manžela.
Proto neví, jak se spolehnout na ostatní.
Kdyby její otec stále žil,
věděla by, že ji někdo podrží
a že může mluvit upřímně.
Bývala by neměla tolikrát zlomené srdce.
Potřebuje se
na někoho spolehnout, když jde do tuhého.
Nestačilo by to?
Aha. Jistě.
Ano, jistě.
Jsme doma!
Tulli… chci se dívat na Tulliho.
- Knížku nechám v pracovně. - Dobře!
- Nezapomeň si pověsit oblečení. - Jasně!
Až bude portrét hotový, pověsíme ho tady.
Projasní celou místnost.
Nebo mám předělat celý dům?
I tvůj pokoj. Je moc malý pro vás dva.
Chceš si vyměnit pokoje?
Ne, to není nutné.
Můžeš spát u mě.
- Přestěhuj se ke mně. - Ne, nechci.
Proč ne?
Býval to pokoj tvých rodičů.
A co má být?
- Ko Mun-jong. - Ano?
Kdybych chtěl bydlet jinde,
šla bys se mnou?
Ale proč?
- Půjdeš se mnou? - Musíš znovu utéct?
Vrátí se Sang-tchemu zlé sny?
Pokud ano, neboj se.
Roztrhám toho motýla na cucky a zabiju ho.
Víš, že motýly chytat umím.
O to nejde.
I kdyby
se motýl objevil,
nezabíjej ho.
Neměla bys.
Proč ne?
Co když
se budu bát a začnu zase utíkat?
Budu tě muset chytit.
Chytím tě a zlámu ti obě nohy.
Fajn. Máš mé slovo.
Dej mi malíček.
A zpečetíme ho.
Takhle ne.
- Kdo si myslíš, že jsi? - Kdo si myslíš, že jsi?
- Proč se zlobíš? - Proč se zlobíš?
- Máš horší zuby. - Máš horší zuby.
- Co s nimi je? - Co s nimi je?
- Nestříkej na mě! - Nestříkej na mě!
Proč se červenáš?
Cože?
Asi jsem měl ve sprše moc teplou vodu.
Ty se stydíš?
Červenáš se a cukáš očima.
Nedíváš se mi do očí a divně se směješ.
Tohle děláš, když se stydíš.
Stydíš se za něco, co jsi udělal?
Ne.
Možná jo.
Dal jsi jí pusu?
Jen letmý polibek na rty.
Pusa je lepší než hádka.
Nehádejte se. Jinak uvidíš.
Na něco se tě zeptám.
Máš radši mě, nebo Mun-jong?
Já…
Já mám rád Ko Kil-donga.
Tahle dušená makrela je moc slaná! Vážně to mám jíst?
Když si stěžuješ, tak už žádné jídlo nedostaneš.
Proč se hádají?
Nemluv na mě, když se dívám na Tulliho. Není to slušné.
PSYCHIATRICKÁ NEMOCNICE OK
- Už brzy to bude hotové. - Ano.
Dobrý den.
Už… už je vám líp? Co vaše uši?
Je mi mnohem líp, díky tobě.
Tady ti vracím tvou knížku.
Ta knížka… že je dobrá?
Moc se mi líbila, už ji znám nazpaměť.
Která část… je vaše nejoblíbenější?
„Nezapomeň na to.
Nezapomeň na to a překonej to.
Když to nedokážeš,
budeš navždy dítětem, jehož duše nikdy nevyroste.“
- Páni. - Tahle část.
Ta je moje oblíbená.
„Překonej to.
Nezapomeň na to a překonej to.“
„Překonej to.“ Moje nejoblíbenější věta z knížky.
No…
Pořád se učíš malovat motýly?
Ano.
Ve skicáku. Pěkně postupně.
Aha.
Takže
co se stane dřív? Budou motýli létat po tvém obraze?
Nebo
já odejdu z nemocnice?
Dveře.
Záleží na tom, kdo z nás najde dveře první.
- Máš pravdu. - Ano.
Pojďme hledat dveře, abychom mohli jít oba spolu.
Dobře.
Paní Ju.
Ju Son-he?
Ju Son-he se chová zvláštně.
Nemohla jsem ji probudit.
Kdy jsi s ní naposled mluvila?
Včera odpoledne.
Neříkej, že…
Asi se musíme připravit na návštěvu.
Co? Kdo přijde?
Kan Pchir-ong si s ním loni pořádně užil.
Já vím. Návštěvník si vždy někoho vybere a všude ho pronásleduje.
Bože, jaký návštěvník?
To přece…
Je to duch?
„Přijdu“?
„Přijdu.“
Zřejmě to píše To Hui-dže.
Takže tahle zpráva
je jako varování od motýla.
Přesně.
Zajímalo by mě, kdo ty vzkazy píše.
Takový zápisník jsem nikde nenašel,
což znamená,
že vzkazy nenapsala.
Nejspíš je od někoho dostala.
Já si říkal, že mi tu něco nesedí. Je to ono?
Za prvé, nikomu nevěřte.
Nevěřte ani mně.
A nenechávejte Sang-tcheho v nemocnici bez dohledu.
Sang-tche.
Nečekej, až mi skončí směna.
- Běž rovnou domů, ano? - Dobře.
A měj u sebe pořád telefon.
Když tě osloví cizí…
Nejsem dítě. Proč se ke mně tak chováš?
Jen tak. Bál jsem se…
Nejsem zbabělec, víš?
Podívej… podívej se.
Učím se malovat motýly.
A najdu dveře dřív než Kan Pchir-ong.
Už nebudu utíkat. Už ne.
Takže nás ochráníš?
Samozřejmě. Mám… Mám teď dva mladší sourozence.
Jsem starší než ty a Mun-jong.
Musím vás chránit. Starat se o vás.
Ahoj.
- Obědvala jsi? - Právě teď. Co ty?
Jedli jsme se Sang-tchem.
Když teď pracuješ,
můžeš poprosit Sung-dže nebo pana I,
aby tam byli s tebou?
Nechci, aby mě rušili při psaní.
Zamkla jsi dveře?
Nepouštěj nikoho cizího.
To je hezké.
- Co myslíš? - Když se o mě někdo bojí.
Budu se chovat tak, aby ses o mě bál.
Ahoj, drahoušku.
„Drahoušku“?
Co je to za slepici?
Nikdo. Nedělej si starosti. Soustřeď se na psaní.
Sakra.
Podle hlasu byla mladá.
Kde to jsem?
Jak víte, tohle je Psychiatrická nemocnice OK.
Jsem zase v nemocnici.
Přivezli mě sanitkou, když mě zase zmlátil?
Jste mi povědomý.
Jsem ošetřovatel Mun Kang-tche.
Chodím na základní školu Songdžin, první třída, mám číslo 13.
Jmenuji se Ju Son-he.
První třída… takže je ti šest let?
Ano. Mimochodem, kde je záchod?
Tady jste. Hledala jsem vás všude.
Musím čůrat. Potřebuju na záchod.
Zavedu vás tam. Pojďme.
Já vím, komu je podobný.
Vypadá jako Pak Nam-džong. Pak Nam-džong!
Líbí se mi.
Trpí disociativní poruchou identity.
MNOHOČETNÁ PORUCHA OSOBNOSTI
Takže má mnohočetnou osobnost?
Přesně.
Příčinou poruchy je trauma z dětství.
Bolí to.
Tehdy si všichni mysleli,
že mlátit děti je normální,
brali to jako způsob výchovy.
Ale je to týrání.
Co budeme dělat?
- Co budeme dělat? - Její nemoc
vznikla jako obranný mechanismus,
ale její rodiče si mysleli, že je posedlá
a poslali ji k šamanovi ze sousedství.
Takže
ona není šamanka?
Není jasnovidec, ani není posedlá. Její věštby byly nepřesné.
Ředitel O si šel pro věštbu, ale nakonec ji nechal hospitalizovat
a začal léčit.
- Pjol, zavolej ředitele Oa. - Dobře.
Pane, Ko Te-hwan v pokoji 203…
Jsou tu další pacienti,
měli bychom ho dát na samotku.
Ano, pane.
Jsem doma!
Sang-tche, pojď sem.
Dobře.
Ko Mun-jong, měla by ses zeptat,
jak jsem se měl.
Nezapomeň, že jsem tvůj šéf.
To jsou moje kresby.
Tohle je chlapec bez sebevědomí?
Ano.
A tohle bezcitná princezna, prázdná jako plechovka?
Přesně.
A tohle je muž lapený v bedně.
Co si myslíš? Líbí se ti?
Ne, vůbec ne. Nakresli je znovu.
Proč?
- Proč je musím znovu nakreslit? - Nelíbí se mi.
Podívej se. Mají krky otočené o 180 stupňů.
Tohle jsou temena.
Ne, nejsou. Díváš se jim na obličej.
Ty modré kruhy jsou obličeje?
Co jejich obličejové rysy? Proč jsou takoví?
Nemají žádný výraz.
Poslání a postavy jsou dva nejdůležitější prvky.
Tímhle zničíš můj inspirující příběh…
Je to těžké.
Malovat obličeje
je pro mě těžké.
Obtížné.
Máš kartičky s výrazy.
„Naštvaný, rozčilený, šťastný.“
Nemůžeš se na ně podívat a okopírovat je?
Když to udělám, nebudou to mé kresby.
Už to nebude moje práce.
Tak studuj dál.
Máš pozorovací talent.
Přestaň civět na obličej svého bratra.
Snaž se odpozorovat tváře ostatních lidí.
Pak si můžeš udělat vlastní kartičky.
Chci to do příštího týdne.
- Dnes je hotovo? - Ano.
Můžeme si promluvit?
Jde o Ko Te-hwana.
Pan Ko pravděpodobně v příštích dnech zemře.
Ředitel O bude slečnu Koovou kontaktovat,
ale vy dva jste si bližší.
Řekni jí o tom, ať se může duševně připravit.
Dobře.
Doufala jsem, že s námi vydrží déle. Mrzí mě to.
Je to smutné. Pro slečnu Koovou to musí být zdrcující.
Zkus ji utěšit.
Jistě.
Počkejte, Ču-ri!
Všiml jsem si, že jste nejela autem,
a říkal jsem si, že na vás počkám na zastávce.
Chtěl jste mi něco říct?
Ne.
Tak proč jste na mě čekal?
No…
Už je pozdě.
Několik lamp před domem nesvítí.
A taky tu nikdo nehlídkuje.
A myslel jsem na vás.
Rande na slepo byla lež.
Je pravda, že musím kvůli tátovi
chodit na rande na slepo každý měsíc.
Táta mě měl v pozdním věku, je mu 90…
Ne. Je mu 91, nebo 92?
Měl mě hodně pozdě a…
Je Song Hje-gjo vážně váš typ?
Ne, vůbec ne.
Můj typ je…
Jak to říct?
Potřebuje se na někoho spolehnout, když jde do tuhého.
Někdo, kdo se na mě může spolehnout, když jde do tuhého.
Ať si klidně kňourá.
Ale i to by jí slušelo…
Kdyby její otec stále žil…
…a bral bych ji jako dceru…
„Dceru“?
Co jste za úchyla?
Ne, poslouchejte, Ču-ri.
Abyste se o mě mohla opřít jako o svého tátu.
Chci tu být pro vás…
Ču-ri!
Máš práci?
Na tebe si čas udělám kdykoli.
- Už máš příběh? - V hrubých rysech.
Najdou ti tři nakonec to,
co ztratili?
Mám ti vyslepičit konec příběhu?
Ne, jen mě to zajímá.
Taky mě něco zajímá.
Holka, co ti řekla „drahoušku“.
Kdo to byl?
Pacientka o 13 let starší než ty.
Aha. Měla tak mladý hlas.
Mohla by předčítat dětem pohádky.
- Ko Mun-jong. - Ano?
Tvůj táta…
- Asi… - Já vím.
Ředitel O mi volal.
Říkal, abych za ním přijela, dokud je při vědomí.
Je to směšné.
Jsou všem rodičům
prominuty všechny sviňárny, které spáchali?
„Tvé hříchy jsou odpuštěny.“
Copak nemůžou naposledy vydechnout, dokud to od svých dětí neuslyší?
Určitě
toho nebudeš potom litovat?
Král s oslíma ušima.
Říkala jsi, že člověk si musí ulevit, aby netrpěl.
Další příležitost
promluvit si s tátou už nedostaneš.
Opravdu ti to nevadí?
Je mi to fuk.
Není čeho litovat. Nemám mu co říct.
Jako malá
jsem nenáviděla jeden příběh.
Příběh dvou sester.
Nesnášela jsem jejich tátu.
I když macecha týrala jeho dcery
a obě byly na pokraji smrti,
dělal, že nic nevidí.
Kdo zamete pod koberec
nebo si nevšímá týrání, je horší než tyran sám.
Táta prakticky zabil
obě své dcery.
- Nesnáším tě. - Bože.
- Son-he. - Pane, uklidněte se.
Prosím!
- Nesnáším tě, tati. - Son-he.
- Nesnáším tě. - Prosím, pomoz mi, ano?
Prosím, Son-he. Prosím…
Co se to tu děje?
Vaše dcera se vyjádřila jasně.
Pokud na ni budete tlačit, aby vám darovala játra,
budu nucen zavolat policii.
Jsem otec Son-he.
Její biologický otec.
A co má být? Darovat vám játra není její povinnost!
- Bože. - Pane, prosím, pomozte mi.
Bez transplantace jater můžu umřít.
Kde jste byl, když vaše žena málem ubila vaši dceru?
Dělal jste, že nic nevidíte.
Dcera potřebovala pomoc, ale podle vás byla posedlá
a poslali jste ji k šamanovi. Opustili jste ji!
To protože tehdy mluvila z cesty…
Celých 30 let jste se k ní neměl. A teď?
Pokud chcete přežít,
poklekněte před dcerou, ne přede mnou.
Tohle bolí.
To bolí.
I bříško mě bolí.
Záda taky.
Všechno mě bolí, nemůžu spát.
Prosila jste někdy tátu o pomoc?
Nikdy mi nepomohl.
Pořád dělal, že o ničem neví.
Son-he.
Mám ho vyhodit a zajistit, aby se už nikdy nevrátil?
Nebo
mám zůstat po vašem boku, zatímco mu
řeknete všechno, co máte na jazyku?
Chraňte mě.
Son-he.
Nesnáším tě, tati.
Vždycky jsi odešel,
když mi máma ubližovala.
Volala jsem o pomoc.
Ale ty jsi odešel.
Neochránil jsi mě.
Máma mě bila,
ale tebe nenávidím víc.
Nebyla jsem posedlá.
Ale poslal jsi mě k šamanovi.
Čekala jsem na tebe.
Čekala jsem, až se pro mě vrátíš.
Nesnáším tě, tati.
Hrozně tě nenávidím.
Další příležitost promluvit si s tátou už nedostaneš.
Určitě
toho nebudeš potom litovat?
Zlobíš se.
„Hrozně se zlobím.“
„Do háje.“
A co když
se ti někdo nelíbí?
„Vážně ho nemám rád. Sakra.“
Pak… co když jsi naštvaný?
„Jsem sakra naštvaný.“
Proč… proč se tváříš stejně?
Pořád jen křičíš.
Asi mi z tvého úkolu
ochrnuly obličejové nervy.
- Bože. - Sakra.
Vstupte.
Pane Mune, prý jste mě volal.
Ano, dobrý den.
Mám domácí úkol do příštího týdne.
Musím studovat výrazy, abych je dokázal namalovat.
Vy jste umělecká ředitelka,
- můžete mi pomoct? - Nedělejte to.
Jistě. Moc ráda, co pro vás můžu udělat?
- Posaďte se. - Dobře.
Díky.
Podívejte se na mě.
Můžete se na mě hezky usmát?
- „Hezky usmát“? - Ano.
Je k sežrání.
Je to těžké. Zvláštní.
Prosím… zkuste se hezky usmát.
Chci… chci přestávku.
- Je to těžké. - Promiňte, pane Mune.
Měj se.
Ahoj.
Čau.
Hned teď?
Nečekala jsem, že mě pozveš na drink.
Kang-tche je v práci.
Tak jsem zavolala tobě.
Asi nemáš dobrou náladu.
Je to kvůli tátovi…
Král má oslí uši!
Kvůli tomu jsem ti volala.
Muselo to ven.
Tak bych se dnes neměla opít.
Ču-ri.
Ano?
Kdybych
se narodila jako dcera tvé matky
a ty jako dcera mého táty,
co by se stalo?
Vsadím se, že…
by tě máma zabila, protože jsi drzá.
Máš pravdu.
Ču-ri volala, prý dnes přijede později.
Jela na drink.
Na drink?
Neměla by pít alkohol.
S kým?
- Mun-jong. - Bože.
Neměly by být spolu.
Nechte je.
Jsou kamarádky. Zvládnou to.
Když jsem vařila pro stavební dělníky,
Ču-ri si poprvé v životě přivedla kamarádku.
Byla to Mun-jong.
Byla malá a hubená.
Ale spořádala celou misku rýže.
Jako by to bylo poprvé, co jedla teplou rýži.
Myslím, že se u nich v rodině něco stalo.
Nejsem si jistý.
Jen vím,
že neměla snadné dětství.
Jste vzhůru?
Mám vám přinést trochu vody?
Já…
jsem udělal něco hrozného.
Ale nemám koho
požádat o odpuštění.
Já…
jsem zabil svou ženu.
Koho jste zabil?
Ta ženská
si broukala písničku,
i když někoho zavraždila.
Máte glioblastom.
Zhoubný nádor na mozku. Vaše šance na přežití
jsou nízké.
Jak nádor poroste, začnou se
objevovat kognitivní poruchy a poruchy paměti.
Tady má někdo dobrou náladu.
Ano, mám se skvěle.
Včera kolem 20:00 byla v Odži-gunu v Songdžinu
ubodána čtyřicetiletá žena.
Případ vyšetřuje policie.
Oběť byla v době vraždy se svým synem,
ovšem vzhledem k jeho psychickému stavu
se policii nepodařilo získat přesnou výpověď.
Policie předpokládá, že se jedná o vraždu.
- Nenašly se ale žádné důkazy… - Ta nová hospodyně.
Proč tu dnes není?
Už nemůže přijít.
Měla si hledět svého.
Byla jsi to ty?
Udělala jsi to?
Zabila jsi tu ženu?
Neboj se. Nikdo nic neví.
Když
umřu,
z mé drahé
Mun-jong
se stane zrůda jako z tebe.
Prosím…
Chcípni, ty zrůdo!
Jsem si jistý,
že jsem ji zabil.
Paní Paková, stalo se něco…
Ne, všechno je v pořádku.
Mun-jong…
Mun-jong
všechno
viděla.
Byla tam…
když jsem tu ženskou zabil.
Byla ještě malá holka,
ale viděla všechno.
Tati.
Kde jsi byl?
Víš, já…
nemohl jsem spát.
Šel jsem rybařit.
Mun-jong
ví všechno.
Proto jste
chtěl zabít i svou dceru?
Ne.
Jen jsem se bál,
že se z Mun-jong
stane stejná zrůda, jako byla její matka.
Proto jsem to udělal.
Má dcera
nic neudělala.
Všechno je má vina.
Bála
jsem se své mámy.
Tak jsem se snažila být hodná holka.
Nechtěla jsem, aby mě nesnášela.
Nikdo mi nepřišel na pomoc.
Jen jeden člověk.
Chtěla jsem s ním utéct pryč.
Ale kvůli mámě jsem nemohla.
A co tvůj táta?
On ti nepomohl?
Máma mě vychovávala po svém
a můj táta mi za celý život
jen jednou
přečetl pohádku.
„Pohádku“?
Ale Ču-ri.
Udělal to jen jednou,
ale nikdy jsem na to nezapomněla.
Po všem, čím si prošla, na tom
slečna Koová není zle.
SAMOTKA
KO TE-HWAN
Přestaň na mě zírat.
To je tvůj smutný výraz?
Ne.
To je můj milý výraz.
Za smutek se nemusíš stydět.
Nejsem smutná.
Ne, podle mě lžeš.
Sang-tche.
Poznám, když lže.
Půjdeme?
KO TE-HWAN
Mám hlad.
- Půjdeme se najíst? - Chci ččamppong.
Ne.
Chci rýži s Kang-tcheho domácími křepelčími vejci.
Ty udělala paní Kangová.
Paní Kangová dělá nejlepší křepelčí vejce.
A Kang-tche dělá dobrou omáčku.
Ale jeho přílohy…
Nestojí za nic.
„Na zámku ukrytém hluboko v lesích
se narodila rozkošná princezna.
Král svou dceru velmi miloval
a na oslavu jejího narození uspořádal oslavu,
kam pozval 12 čarodějek.“
Takže jsem taky princezna.
Bydlím na zámku hluboko v lesích.
Samozřejmě.
Náš zámek jsem postavil,
aby má dcera mohla být princeznou.
Kde jsme skončili?
„Celá země oslavovala narození princezny.
Ale zlá čarodějka, kterou nepozvali,
se velmi hněvala a vyrazila na zámek
pokazit oslavu narozenin.“
Vím,
že umřel na vážnou nemoc,
ale žil dlouhý život.
To není špatné, ne?
Nesmysl.
Smrt každého člověka je smutná.
Bože.
Ale musím říct,
že se mi ulevilo, když má Mun-jong
dva bratry, na které se může spolehnout.
Panečku.
Všichni v nemocnici budou smutní.
Byl ze všech pacientů v nemocnici nejdéle,
všechny to zasáhlo.
Ahoj, Kang-tche.
Ano, jistě. Přijď si pro ně.
Neměla bych to říkat člověku, který se právě vrátil z pohřbu.
Ale jsi jako protivná dcera, která si k mámě domů
přijde pro jídlo pro manžela.
Tady to je.
Jsi v pořádku?
- Já? - Ano.
Z nějakého důvodu
mám nutkání se tě pokaždé ptát.
Jsem v pořádku.
Budu v pořádku.
Ale nevím,
jestli mámě nevadí, že se tak moc snažím
být šťastný.
Co je to za nesmysl?
Nejhorší věc, jakou můžeš rodičům udělat, je vzdát se svého štěstí,
jen protože máš výčitky.
Jestli chceš svou mámu potěšit,
snaž se žít šťastný život. Tak.
Tady máš.
Díky.
Pochutnáme si.
Není to krásné?
Je.
Líbí se mi.
Mám
prodat náš dům?
Proč?
Prostě chci
začít úplně znovu.
Zajímavý nápad.
Prodám dům
a pomůžu panu I nastartovat nakladatelství.
A za zbývající peníze koupíme karavan.
Sang-tche namaluje motýla a bude mít hotovo.
Ty bys taky měl dát výpověď.
A pak všichni tři vyrazíme na cestu.
Cesta bude náš cíl.
Fajn, platí.
A když už budeš utrácet,
koupíš mi nějaké obleky,
zaplatíš za cestu do Serengeti
a pobyt v hotelovém apartmá?
Co kdyby ses o mě starala až do smrti?
Nehraj si na gigola. Nejde ti to.
Poslouchej.
Buď upřímný.
V čem?
Co chceš opravdu podniknout?
Co je tvůj sen?
Ale nic.
Proč? Nemáš sen, nebo mi o něm nechceš říct?
Já…
chci jít do školy.
Třeba jen do večerní.
Chceš jít do školy?
Do školy…
- Ne. - Proč ne?
Spolužačky z tebe budou paf. To nedopustím.
Jestli chceš do školy, zkus online kurz.
A co ty? Proč jsi začala psát pohádky?
Já?
Protože ten svět znám jako své boty.
Vyrůstala jsem jako princezna na zámku,
který postavil můj táta.
Život princezny
je těžší, než si umíš představit.
Šťastný je jen konec.
Sakra.
Víš,
šťastný konec
je nejdůležitější.
PSYCHIATRICKÁ NEMOCNICE OK
Dnes udělám motýla.
Zvládnu to.
- Těším se. - Dobře.
Počkám na vás po hodině.
Domů pojedeme spolu.
Dobře.
Konečně ho namaloval.
Dobrý den.
Sang-tche.
Konečně jsi našel dveře. Blahopřeju.
- Dveře? - Ano.
- Tvůj obraz. - Můj obraz?
Dobrý den.
Co…
Ne… To…
To je…
Já… já jsem…
Já jsem to nenamaloval.
To…
To je… Bože, to ne…
Moje… Moje maminka…
Toho motýla měla paní, co zabila maminku.
Motýl! Ten motýl!
Ten…
Ten motýl…
V antickém Řecku symbolizovali
motýli psyché.
Víš, které slovo vychází z psyché?
Psycho.
Co myslíš?
Je to jedinečný motýl.
Sluší mi?
Proč…
Proč je tam ten motýl?
Ten motýl…
Ten motýl zabil maminku.
Ne.
Ten motýl zabil maminku.
- Já ho nenamaloval. - Mun-jong.
- Motýl zabil maminku. - Ne.
- Já ho nenamaloval.
Že to není pravda?
Že ne?
Řekni, že není.
Mun-jong.
Prosím.
Řekni, že ne.
Prosím…
Mun-jong.
Řekni, že ne!
Mun-jong je…
Je prostě Ko Mun-jong.
Takový zmutovaný motýl
je jediný svého druhu.
Určitě tady byl.
Sang-tche.
Bojím se.
Jsem nejstarší, ochráním vás.
Jsem váš ochránce.
Pojď za mnou.
Mami.
Moc mě to mrzí.
- Zastav. Zastav auto! - Mun-jong!
Sang-tche.
Překlad titulků: Jan Tvrdík