A NETFLIX SAJÁT GYÁRTÁSÚ SOROZATA
HAMAROSAN ELKAPLAK
Nem túl nagy kegyetlenség ez?
A miatt az átkozott lepke miatt…
gyötrődtem…
annyi éven át!
De hogy lehet az a lepke…
pont Mun-yeong anyja?
Remélem,
sosem jön rá.
Csak Mun-yeong ne szenvedjen emiatt!
Nem akarom, hogy fájjon neki.
Nem akarom, hogy mások érzéseivel törődjön.
Remélem, tud élni érzések nélkül,
mint egy üres bádogdoboz.
Bűntudatom van, ha anyára
és a bátyámra gondolok. Mihez kezdjek így?
Mi indulunk.
Később is jöhetsz, ha meggondolod magad.
GANG-TAE
FOTÓSTÚDIÓ CÍME
Hála a tőled kapott Mang-taenek,
már nincsenek rémálmaim.
Te, Sang-tae és Mang-tae.
Nagyon örülök, hogy most ti vagytok a családom.
Ui.
Vissza szeretném kapni Mang-taet.
Ő az enyém.
A hölgy leülhet.
Uram, kérem, álljon mellé!
Remek. Uram, közelebb menne egy kicsit?
- Persze. - Jó. Tökéletes.
Most nézzenek a kamerába! Csíz!
Nagy mosolyt! Nézzenek a kamerába! Jó!
- Egy, két… - Nézd!
Várjon! Egy pillanat!
Az öcsém… Itt van a kisöcsém.
Nahát, az öcsém! Az igazi öcsém.
Ugye
nem késtem el?
Gondoltam, ráphotoshopollak a képre, ha nem jössz el.
Ezért jöttem el.
Sármos vagy. Nagyon sármos.
Mennyi volt ez az öltöny, 100 000 von?
- Te is sármos vagy. - Igen, tudom.
Nahát, még a hajadat is megformáztad!
Az én viaszomat használtad?
Ha mindhárman szerepelnének a fotón,
sorakozzanak fel, és nézzenek ide!
Jó. Mind a hárman rajta leszünk a fotón.
Ez a családi portrénk. Család portré.
Közelebb állnának a hölgyhöz?
Ez egy családi portré, széles mosolyt kérnék!
Jól van.
Mosolyogjanak!
Jó, készüljenek!
Egy, két há'!
13. FEJEZET: A KÉT NŐVÉR APJA
Megjöttem!
- Hát visszatért, Lee úr! - Ó, Seung-jae!
De hová készül?
Megírtam SMS-ben.
A művészeti könyvtárba megyek az írónővel és Sang-taevel.
Kutatni fogunk.
Nem olvastam az SMS-t, hisz ön kérte,
hogy kapcsoljam ki a mobilom.
Na, ez fájt!
Ju-ri a szobájában van!
Azt hiszem, működik a stratégiánk.
Tényleg?
Szóval amíg ő maga meg nem kérdezi, hogy ment a vakrandi,
ne hozza fel a témát! De egyszer se, jó?
Miért ne?
Hisz már azt hazudta neki, hogy a vakrandis nő
Song Hye-kyóra hasonlít!
Hallgasson, és tegye, amit mondok!
- Most mennem kell. Viszlát később! - Jó.
Vigyázzon magára!
Jó, rendben.
Ju-ri!
Bejöhetek?
Igen.
Nos, épségben visszaértem.
Biztos elfáradt. Pihenjen egyet!
Ma biztos szabadnapos.
Így van.
Anyám pakolt nekem egy kis fűszeres eperfalevelet
és godülppegi kimcshit, szóval elhoztam őket.
Ha még nem evett, esetleg…
Már ettem. Egyen csak nélkülem!
Jó.
Vakrandin voltam.
Igen, tudom.
Egek! A nő nagyon hasonlított Song Hye-kyóra,
az ideálomra.
Szóval egyből megtaláltuk a közös nevezőt…
Lee úr!
Holnap tréningem lesz,
így ma egész nap tanulnom kell.
Ó, rendben! Sajnálom.
Tanuljon csak! Sikerülni fog!
A fenébe! Nem tudtam lakatot tenni a számra!
Jaj, végem van!
KOMOLYAN? SONG HYE-KYO? ENNYIRE IZGATOTT?
A francba!
Hát azt hiszi az írónő, hogy így semmibe vehet másokat?
Semmi baj!
Stresszlevezetésnek jó kibeszélni másokat.
Hosszú és egészséges életet kívánok.
Köszönöm!
Üdv, Yoo Seung-jae művészeti vezető!
Ma öltönyben vannak! Milyen sármosak!
- Ide akartál jönni? - Igen, ez egy művészeti könyvtár.
Sok itt a képeskönyv.
- Jöjjön velem! - Jó.
Erre lesz.
- Menjünk! - Várj!
- Ne húzd ezt fel többet! - Miért ne?
Nem áll jól.
A munkaruhád sokkal előnyösebb.
Ó, tényleg?
Pedig talán veszek még párat.
Kényelmes ez az öltöny.
Kényelmetlennek tűnik. Ne hordd!
Jó, nem fogom.
Akkor te se hordd azt!
Kényelmetlennek tűnik.
A fenébe!
Várj! Hallgass rám, és ne hordd,
különben darabokra tépem! Hallod?
Ne viseld!
„Volt egy babaháza,
ami nagyon szép volt.”
Ez a művész egy nagyon híres illusztrátor.
Hallottam, hogy a gyerekek manapság
- szeretik ezt a stílust… - Csendet…
Halkan beszéljen a könyvtárban!
Elemi könyvtári etikett, tudja?
THE GOLDEN PLATE
Mint tudja,
Ko kisasszony történetei általában kegyetlenek és megrázóak.
Szóval szerintem remek lenne, ha mindezt ellensúlyozná
a meleg, ártatlan illusztrációival.
Például rajzolhatna ködös, tavaszi napfényt.
És… Megvan!
Valami jóleső, szívet melengető kéne. Pasztellszínekkel
semlegesíthetné Ko kisasszony drámai történeteit…
Felejtse el!
- Nem tehetem. - Tessék?
Miért nem?
Ha semlegesítem, tompa lesz, és ízetlen.
Kinek kellene?
Még a kutyának se.
Észbontó pasas!
BOHÓKUTYA
HOL VOLT, HOL NEM VOLT…
Hasonlítasz a Bohókutyára.
Én? Miért?
A barátod mondta. Mi is a neve, Jae-su vagy Jae-mi?
Ő mondta,
hogy soha nem nyílsz meg igazán senkinek,
és magadban tartod az érzéseidet.
A Bohókutya is ilyen.
Hát találkoztatok?
Áthívtam, hogy megkérdezzem,
tudja-e, mi dúlt fel úgy.
Tíz pizzát rendeltem, amit egyből ki is szállított.
És?
Mit mondott?
Azt, hogy ne nyaggassalak,
mert nem vezet jóra, ha tudom, mi foglalkoztat.
Úgyhogy feladtam.
Már nem akarom tudni.
Mun-yeong!
Arról van szó…
hogy elegem van abból,
hogy óvok másokat,
és gondoskodom róluk.
Ezért szült az anyám,
és fenn kellett tartanom magunkat,
hát rákényszerítettem magam.
És?
A továbbiakban
nem munkának tekintem ezt,
hanem célnak.
Az életemet kockáztatni a családomért…
Ha belegondolok,
ez igazából tök menő.
Senkinek sem bocsátok meg,
aki bántja a családomat.
Ha elveszik tőlem,
visszaszerzem tőlük.
Mindenáron megvédem a családomat.
Én is
a családod tagja vagyok?
Családi portrét készíttettünk,
tehát igen.
OK ELMEGYÓGYINTÉZET
Ne hívj fel többet!
Miből gondolod, hogy idejöhetsz?
Jó, hát gyere!
Akkor megölöm magam.
Ha még egyszer idetelefonál,
mondják neki azt, hogy meghaltam!
Várjon, Yoo kisasszony!
Nincs kedve sétálni egyet?
Ki hívta fel?
Megint ugyanaz az ember. Az apja.
Szégyentelen pasas!
Kis korában sámánhoz küldte a lányát, mondván, megszállta valami.
Ha velem teszi ezt az apám, én se akarnám látni.
Elhidegültek egymástól. Miért kereste?
- Sun kisasszony! - Igen, asszonyom?
Nem ismeri a teljes történetet,
ne ítélkezzen hát!
Csak az érem egyik oldalát ismeri.
A szüleinek is meglehetett a maguk oka.
Igaz.
Jó, az egész az én hibám.
SEMMI BAJ, SIKERÜLNI FOG
Szabad!
- Ó, Kang asszony! - Jó estét!
Nahát!
Miért nem vacsorázott?
- Hát… - Miért?
- Foglaljon helyet! - Köszönöm!
- Jaj! - El kellett intéznem valamit.
Értem.
Ugyan, ne törődjön vele!
Nem fekhet le üres gyomorral! Egyen!
Köszönöm!
Felnőtt létére gyerekkönyveket olvas.
Biztos tiszta szívű, és halad a korral.
Ugyan! Csak ez a munkám.
- Köszönöm az ételt! - Szívesen, egyen!
Hű, de finom!
Őszintén, már farkaséhes voltam.
Azért nem ettem, mert feszengtem.
Miért?
Csak nem Song Hye-kyo miatt?
Fiacskám, hát miért hazudott ilyesmit?
Hát ez az!
Lakatot akartam tenni a számra.
Nahát!
Megsúgjak valamit?
„Megsúgjon”?
Tudja, Ju-ri
sokkal jobban szerette nálam az apját.
Ő volt a támasza.
De kis korában elhunyt az apja,
így Ju-ri nemcsak a lányom volt, de a fiam és a férjem is.
Ezért nem tud támaszkodni másokra.
Ha ma is élne az apja,
tudná, hogy számíthat valakire,
és kimondaná, amit gondol.
Akkor biztos kevesebbet csalódott volna.
Ha lenne valaki,
akire a nehéz időkben támaszkodhat…
elég lenne, nemde?
Dehogynem!
Hát persze!
Hazaértünk!
Dooly… Meg akarom nézni a Doolyt.
- A dolgozószobában hagyom a könyvet. - Oké!
- Akaszd fel a ruháidat! - Jó!
Majd ide kéne tennünk a családi portrét.
Fel fogja dobni a szobát.
Amúgy ne újítsam fel az egész házat?
A szobátokat is. Túl kicsi két embernek.
Na és? Váltsunk szobát?
Nem szükséges.
Alhatsz az én szobámban.
- Költözz be hozzám! - Nincs kedvem.
Miért nincs?
Mert a szüleid szobája volt.
Na és akkor?
- Mun-yeong! - Igen?
Ha megkérlek, hogy élj velem máshol,
eljössz velem?
De miért?
- Velem jössz? - Újra menekülnöd kell?
Sang-taenek megint rémálmai lesznek?
Ha erről van szó, ne aggódj!
Darabokra tépem a lepkét, megölöm nektek.
Tudod, hogy értek a lepkefogáshoz.
Nem erről van szó.
Még ha
meg is jelenik a lepke,
ne öld meg!
Ne tedd!
Miért ne?
Mi lesz,
ha megijedek, és újra elfutok?
Akkor megkereslek.
Elkaplak, és eltöröm a lábad.
Hát jó. A szavamat adom.
Tegyünk kisujjesküt!
Pecsételjük meg!
Nem azt.
- Hé! Kinek képzeled magad? - „Hé! Kinek képzeled magad?”
- Mi dúlt fel? - „Mi dúlt fel?”
- Rút a fogad. - „Rút a fogad.”
- Miért nézed? - „Miért nézed?”
- Ne tajtékozz! - „Ne tajtékozz!”
Miért vörös az arcod?
Tessék?
Ó, talán a forró zuhanytól.
Szégyenlősködsz?
Vörös az arcod, és remeg a pupillád.
Nem nézel a szemembe, és furán mosolyogsz.
Akkor vagy ilyen, ha szégyenlősködsz.
Csináltál valamit?
Nem.
Illetve de.
Megcsókoltad?
Csak megpusziltam a száját.
A csók jobb, mint a veszekedés.
Ne veszekedjetek, különben leszidlak!
Akkor hadd kérdezzek valamit!
Engem szeretsz jobban, vagy Mun-yeongot?
Hát…
Ko Gil-dongot szeretem.
Túl sós a párolt makréla! Hogy egyem meg?
Ha panaszkodsz, nem kapsz több ételt!
Miért veszekednek?
Ne beszélj hozzám, ha a Doolyt nézem! Elemi etikett.
OK ELMEGYÓGYINTÉZET
- Hamarosan végez a képpel. - Igen.
Jó napot!
Már… jól van? Jó a füle?
Igen, önnek köszönhetően már sokkal jobban vagyok.
Tessék! Visszahoztam a könyvét.
A könyv… jó, ugye?
Igen, annyira tetszett, hogy megtanultam kívülről.
Melyik… Melyik a kedvenc része?
„Ne felejtsd el őket!
Légy úrrá az emlékeiden!
Ha nem leszel úrrá rajtuk,
örökre gyerek maradsz, és nem fejlődik a lelked.”
- Nahát! - Ez a rész.
Nekem is ez a rész a kedvencem.
„Légy úrrá
az emlékeiden!”
Ez a kedvenc részem a könyvből.
Nos…
gyakorolja, hogy kell lepkét rajzolni?
Igen.
A vázlatfüzetemben. Lépésről lépésre.
Ó, értem.
Akkor
vajon melyik következik be előbb? Az, hogy lepkék lesznek a képén,
vagy az,
hogy itt hagyom az intézetet?
Az ajtó.
Attól függ, melyikünk találja meg előbb az ajtót.
- Ó, igaz! - Igen.
Keressük meg gyorsan az ajtót, hogy együtt távozhassunk!
Jó.
Yoo kisasszony!
Yoo Seon-hae furcsán viselkedik.
Nem lehet felébreszteni.
Mikor beszéltél vele utoljára?
Tegnap délután.
Csak nem…
Fel kell készülnünk arra a látogatóra.
Micsoda? Ki jön?
Kan Pil-ong úrnak tavaly meggyűlt a baja azzal a látogatóval.
Hát igen. Az a látogató mindig kiszemel magának valakit, és követi.
Ne már, milyen látogató?
Csak nem…
egy szellem?
„Elkaplak”?
„Elkaplak”.
A mondat alanya alighanem Do Hui-jae.
Ez a feljegyzés tehát olyan,
mint a lepkés figyelmeztetés.
Igen.
Vajon mi állt ezeken a cetliken?
Sehol sem találtam ilyen stílusú cetliket,
vagyis
ezeket nem ő írta.
Mástól kaphatta őket.
Mindig is úgy éreztem, hogy valami nem stimmel. Talán emiatt?
Akkor hát ne bízzon senkiben itt, az intézetben!
Még bennem se!
És egy darabig ne hagyja egyedül Sang-taet az intézetben!
Sang-tae!
Ne várd meg, míg véget ér a műszakom!
- Egyből menj haza, jó? - Jó.
És legyen nálad a mobilod!
Ha megszólít egy idegen…
Nem vagyok kisgyerek. Miért kezdtél úgy bánni velem?
Nincs oka. Csak aggódtam…
Nem vagyok gyáva, jó?
Nézd… Ezt nézd!
Szorgalmasan gyakoroltam, hogy lepkét tudjak rajzolni.
És még Kan Pil-ong úr előtt megtalálom az ajtót.
Nem menekülök többé. Soha többé.
Akkor most már te fogsz megvédeni minket?
Hát persze! Most már… két fiatalabb testvérem is van.
Két ember bátyja vagyok,
ezért óvnom kell a biztonságotokat.
Szia!
- Ebédeltél már? - Épp most ebédelek. És te?
Már ettem Sang-taevel.
Figyelj, meg tudnád kérni
Seung-jaet vagy Lee urat, hogy legyen veled,
míg dolgozol?
Nem szeretem, ha zavarnak írás közben.
Bezártad az ajtót, ugye?
Ne engedj be idegent!
De jó érzés!
- Micsoda? - Hogy valaki aggódik értem.
Jobb, ha folyton aggasztalak valamivel.
Szia, édes!
„Édes”?
Ki az a ribanc?
Senki. Ne aggódj! Koncentrálj az írásra!
A fenébe!
A hangja alapján fiatal lány volt.
Hol vagyok?
Tudod, ez az OK Elmegyógyintézet.
Már megint itt vagyok!
Mentővel hoztak be, mert újra elvertek?
Hasonlítasz egy ismerősömre.
Moon Gang-tae gondozó vagyok.
A Szongdzsini Általános Iskola első osztályos diákja vagyok.
Yoo Seon-hae a nevem.
Első osztályos… Akkor nyolcéves vagy?
Igen. Egyébként hol van a mosdó?
Hát itt vagy! Mindenütt kerestelek.
Pisilnem kell. Mosdóba kell mennem.
Odakísérlek. Menjünk!
Megvan, kire hasonlít!
Park Nam-jungra!
Helyes srác.
Disszociatív személyiségzavara van.
TÖBB SZEMÉLYISÉGE VAN
Több személyisége van?
Igen.
Gyermekkori bántalmazás miatt alakult ki nála.
Fáj!
Ez fáj!
Akkoriban senki sem emelt kifogást az ellen,
ha a szülő verte a gyerekét,
mert fegyelmezési eszköznek tartották.
De ez gyermekbántalmazás.
Most mit tegyünk?
Védekezési mechanizmusként
fejlesztett ki több személyiséget,
de a szülei azt hitték, megszállta valami,
és eladták egy sámánnak.
Akkor
nem is igazi sámán?
Nem, és nem is szállták meg, így sose pontosak a meglátásai.
O igazgató őt mint sámánt kereste fel, de végül terápiás ülést tartott neki,
és felvette az intézetbe.
- Hívja fel O igazgatót! - Máris!
Uram, Ko Dae-hwan a 203-as szobában…
Más betegek is vannak a szobában,
ezért át kellene vinnünk a gumiszobába.
Igen, uram!
Megjöttem!
Gyere ide egy kicsit!
Jó.
Mun-yeong, most meg kellene kérdezned,
hogy jó napom volt-e.
A főnököd vagyok, ne feledd!
Ó, azok az én vázlataim!
Ő az énhatárok nélküli srác?
Igen.
És ő az érzéketlen hercegnő, az üres bádogdoboz?
Igen.
És ő az, aki egy doboz csapdájában vergődik.
Mit szólsz? Tetszenek?
Egyáltalán nem. Rajzold őket újra!
Miért?
- Miért rajzoljam őket újra? - Nem tetszenek.
Nézd meg, 180 fokban kicsavarodott a fejük!
Ez a fejük hátulja.
Nem igaz. Az arcukat látod.
Kék kör az arcuk?
Na és az arcvonásaik? Pálcikaemberek ezek?
Nincs arckifejezésük.
A mondanivaló és a szereplők a sztori legfőbb elemei.
Elrontod az inspiráló sztorim a rút arcokkal…
Nehéz.
Nem tudok arckifejezéseket
rajzolni.
Túl nehéz.
Ott vannak az arckifejezéses lapok.
„Mérges, bosszús, boldog.”
Mi lenne, ha lemásolnád őket?
Ha másolok, akkor nem az én rajzaim lesznek.
Nem nevezhetem őket a sajátjaimnak.
Akkor tanulj még!
Jó a megfigyelőkészséged.
Ne csak nézd az öcséd arcát!
Figyeld meg, és mások arcát is tanulmányozd!
Akkor elkészítheted a saját arckifejezéses lapjaidat.
Jövő hétre legyen meg!
- Végzett mára? - Igen.
Beszélhetnénk egy kicsit?
Ko Dae-hwan úrról van szó.
Várhatóan pár napon belül meghal.
O igazgató biztosan értesíti a lányát,
de maga közel áll hozzá.
Szólhatna neki, hogy felkészülhessen rá lelkileg.
Rendben.
Azt hittem, azért tovább fog élni. Nagyon sajnálom.
Még nővérként is elszomorít. A lányának biztos nagyon fog fájni.
Vigasztalja meg!
Igen, asszonyom!
Várjon, Ju-ri!
Észrevettem, hogy nem autóval ment,
szóval kiszámoltam, mikorra ér vissza, és a buszmegállóban vártam.
Meg akart beszélni velem valamit?
Nem.
Akkor miért várt rám?
Nos…
kezd besötétedni.
És észrevettem, hogy a ház előtt nem működik pár utcai lámpa.
Rendőrök sincsenek a környéken.
És magácska jutott szembe.
A vakrandi hazugság volt.
De az igaz, hogy az apám miatt
havonta vakrandira kell mennem.
Kései gyerek vagyok, az apám már 90… Nem.
Mennyi is lesz idén, 91 vagy 92 éves?
Mindegy, már idős volt, amikor születtem, és…
Tényleg Song Hye-kyo az ideálja?
Nem, dehogy!
Nos, az ideálom…
Hogy is mondjam?
Ha lenne valaki, akire a nehéz időkben támaszkodhat…
Valaki, aki a nehéz időkben támaszkodhat rám.
És kedvére nyafoghat.
Akkor is bájos…
Ha ma is élne az apja…
…így a lányomnak tekinteném…
A lányának?
Maga perverz?
Nem. Hallgasson végig!
Szeretném, ha az apja helyett is számíthatna rám.
Az szeretnék lenni…
Ju-ri!
Dolgod van?
Rád mindig van időm.
- Megvan már a cselekmény? - Nagyjából.
Akkor ők hárman megtalálják végül,
amit elvesztettek?
Áruljam el a sztori végét?
Ne, csak kíváncsi vagyok.
Én is.
A lányra, aki azt mondta rád, hogy „édes”.
Ki volt?
Egy nálad 13 évvel idősebb beteg.
Értem. A hangja alapján fiatalnak tűnt.
Felolvashatna egy meseolvasáson.
- Mun-yeong! - Igen?
Az apád…
- Úgy néz ki… - Tudom.
Felhívott O igazgató.
Hogy látogassam meg, míg még magánál van.
Röhejes.
Hát megbocsátás jár a szülőknek
a gonosztetteikért a haláluk előtt?
„Megbocsátom a bűneidet.”
Nem tudnak meghalni, míg ezt nem hallják a gyerekeiktől?
Biztos,
hogy nem fogod megbánni?
A szamárfülű király.
Azt mondtad, eresszük ki a gőzt, hogy ne fájjon a szívünk.
Ez az utolsó esélyed,
hogy az apáddal beszélj.
Jó lesz ez így?
Nem érdekel.
Nem bánok semmit, és nincs mit mondanom neki.
Volt egy történet,
amit gyűlöltem kis koromban.
A két nővér meséje.
Utáltam a mesebeli apát.
Bár a lányait bántotta a mostohaanyjuk,
és az életük is veszélyben volt,
ő szemet hunyt az egész fölött.
Az, aki szemet huny
a bántalmazás fölött, még a bántalmazónál is rosszabb.
A mesebeli két nővért
lényegében az apjuk ölte meg.
- Utállak, apa! - Jaj!
- Seon-hae! - Nyugodjon meg, uram!
Kérem!
- Utállak! - Seon-hae!
- Utállak! - Csak most az egyszer segíts!
Kérlek, Seon-hae! Kérlek…
Mi a fene folyik itt?
A lánya határozottan nemet mondott.
Ha továbbra is győzködi, hogy adja önnek a máját,
ki kell hívnunk a rendőrséget.
Az apja vagyok.
Én vagyok a biológiai apja.
Na és? Nem köteles odaadni magának a máját!
- Egek! - Kérem, segítsen most az egyszer!
Meg is halhatok, ha nem kapok májátültetést!
Akkor hol volt, amikor a neje majdnem halálra verte a lányát?
Szemet hunyt fölötte.
Segítség helyett azt mondta, hogy megszállták,
és eladta egy sámánnak. Cserben hagyta!
Azért, mert mindent összezagyvált…
Vadidegenként kezelte 30 éven át. Most bezzeg idejön?
Ha kedves az élete,
a lánya előtt térdeljen, ne előttem!
Ez fáj.
Fáj.
A hasam is fáj.
A hátam is.
A fájdalom miatt aludni se tudok.
Apádtól nem kértél segítséget?
Sose segített nekem.
Úgy tesz, mintha semmiről se tudna.
Seon-hae!
Kirúgjam, és elintézzem, hogy sose jöjjön vissza?
Vagy pedig
itt vigyázzak rád,
amíg kiöntöd neki a szíved?
Vigyázz rám!
Seon-hae!
Utállak, apa!
Otthagytál,
amikor anya bántott.
Segítségért kiáltoztam neked.
De te elmentél.
Nem védtél meg.
Bár anya vert engem,
téged még nála is jobban utállak.
Nem szálltak meg.
Te mégis eladtál egy sámánnak.
Folyton vártam rád.
Vártam, hogy visszajöjj értem.
Utállak, apa!
Gyűlöllek!
Ez az utolsó esélyed, hogy az apáddal beszélj.
Biztos,
hogy nem fogod megbánni?
Bosszús vagy.
„Jaj, de bosszús vagyok!
Fenébe!”
És az milyen,
amikor nem bírsz valakit?
„Nem bírom a pasast. Fenébe!”
Akkor… milyen, amikor mérges vagy?
„De mérges vagyok! Fenébe!”
Miért… ugyanolyan az összes?
Folyton csak kiabálsz.
Szerintem lebénult az arcom,
miközben segítettem a házidban.
- Jaj! - Te jó ég!
Szabad!
Moon úr, mondták, hogy keresett.
Igen. Jó napot!
Házit kaptam a jövő hétre.
Arckifejezéseket kell tanulmányoznom és rajzolnom.
Maga a művészeti vezető,
- segítene egy kicsit? - Ne!
Persze, szívesen! Mit tehetek önért?
- Üljön le ide! - Jó.
Köszönöm!
Nézzen rám!
Most legyen aranyos az arca!
- „Aranyos”? - Igen.
De édes!
Ez nehéz. Furcsa.
Kérem… Aranyos arcot kérnék.
Tartsunk szünetet!
- Ez nagyon nehéz. - Sajnálom.
Szia!
Halló!
Most?
Nem tudtam, hogy inni akarsz velem.
Gang-tae éjjeli műszakos.
Ezért hívtalak téged.
Úgy látom, nincs jókedved.
Az apád miatt…
Szamárfüle van a királynak!
Emiatt hívtalak.
Hogy kieresszem a gőzt.
Akkor ma nem kéne berúgnom.
Ju-ri!
Igen?
Ha
én lettem volna az anyád lánya,
te pedig az apámé,
szerinted mi lett volna?
Lefogadom, hogy…
anyám laposra vert volna a gorombaságodért.
Igaz.
Ju-ri ma felhívott, hogy későn ér haza.
Inni ment.
Inni?
Nem kéne neki.
Na és kivel?
- Mun-yeonggal. - Jaj!
Nem kéne együtt lenniük.
Hagyja rájuk!
Barátok. Hadd rendezzék le egymás közt!
Még régen, amikor kőművesekre főztem,
Ju-ri életében először áthívta egy barátnőjét,
Mun-yeongot.
Kicsi volt, és sovány.
De megevett egy egész tál rizst.
Mintha életében először enne meleg rizst.
Biztosan volt valami gond náluk otthon.
Nem is tudom.
Csak annyit tudok,
hogy nehéz volt a gyerekkora.
Ébren van?
Kér egy pohár vizet?
Tettem…
valami szörnyűséget.
De nincs senki,
akitől bocsánatot kérhetnék.
Én…
megöltem a feleségemet.
Kit ölt meg?
Az a nő
még azután is dúdolt,
hogy megölt valakit.
Glioblastomája van.
Rosszindulatú agytumor, valószínűleg
bele fog halni.
Ahogy egyre nő a tumor,
kognitív és memóriazavarai lesznek.
Nahát, de jókedvű vagy ma!
Jól látod.
Tegnap este nyolc körül egy 40-es éveiben járó nőt
halálos nyakszúrás ért Szongdzsinben.
A rendőrség nyomoz az ügyben.
Az áldozat fia szemtanúja volt az incidensnek,
de instabil pszichológiai állapota miatt
a rendőrség nem tud pontos adatokat leszűrni a beszámolójából.
A rendőrség szerint az áldozatot meggyilkolták,
- de nincs bizonyíték… - Miért nem jött ma
az új takarítónő?
Nem jöhet többet.
Nem kellett volna átlépnie a határt.
Te voltál?
Te tetted, igaz?
Te ölted meg azt a nőt?
Nyugodj meg! Senki se tudja.
Ha
én meghalok,
Mun-yeong,
a lányom…
szörnyeteg lesz, mint te.
Kérlek hát…
Dögölj meg, szörnyeteg!
Biztos,
hogy megöltem aznap.
Park asszony, van valami…
Nem, minden rendben.
Mun-yeong…
Mun-yeong
mindent
látott.
Ott volt…
mikor megöltem azt a nőt.
Csak kislány volt,
de mindent látott.
Apa!
Hol voltál?
Hát…
nem tudtam aludni.
Úgyhogy horgászni mentem.
Mun-yeong
mindent tud.
Ezért próbálta
megölni a lányát is?
Nem.
Attól féltem,
hogy Mun-yeong is
olyan szörnyeteg lesz, mint az anyja.
Ezért tettem.
A lányom
nem tett rosszat.
Én vagyok a hibás.
Nagyon
féltem az anyámtól.
Ezért mindig jó kislány próbáltam lenni.
Hogy ne utáljon meg.
Senki sem segített nekem.
Egyvalakit kivéve.
El akartam szökni vele.
De az anyám megakadályozta.
Na és az apád?
Rá nem számíthattál?
Míg anyám a maga módján nevelt,
apám egyvalamit tett értem:
egyetlenegyszer
felolvasott nekem egy mesét.
„Egy mesét”?
De Ju-ri…
bár csak egyszer tette meg,
sosem felejtem el.
Ahhoz képest, amin az írónő keresztülment,
szépen felcseperedett.
GUMISZOBA
KO DAE-HWAN
Ne bámulj így!
Most szomorú az arcod?
Nem.
Szép az arcom.
Nem kell szégyellned, ha szomorú vagy.
Nem vagyok szomorú.
Szerintem hazudsz.
Sang-tae!
Látom rajta, hogy hazudik.
Induljunk?
KO DAE-HWAN
Megéheztem.
- Együnk valamit? - Én ccsamppongot kérek.
Én nem.
Gang-tae szójaszószban párolt fürjtojásaira vágyom.
Azt Kang asszony főzte.
Ő készíti el a legfinomabban.
Gang-tae finom pörköltet tud főzni.
De a köretei…
nem finomak.
„Egy erdő mélyén fekvő kastélyban
született egy hercegnő.
A király nagyon szerette a lányát,
ezért nagy vendégséget csapott a lánya születése alkalmából,
és meghívott 12 javasasszonyt.”
Akkor én is hercegnő vagyok.
Én is az erdő mélyén élek egy kastélyban.
Hát persze!
Azért építettem ezt a nagy kastélyt,
hogy hercegnő lehessen a lányom.
Lássuk csak!
„Az egész ország a hercegnő születését ünnepelte.
De a gonosz javasasszony, akit nem hívtak meg,
nagyon feldühödött, és egyenesen a kastélyba ment,
hogy elrontsa a mulatságot.”
Nos,
tudom, hogy betegségben halt meg,
de azért szép kort megélt.
Azért ez nem rossz.
Badarság!
Minden ember halála szomorú.
Te jó ég!
Mindenesetre
örülök, hogy Mun-yeongnak
ott van támaszul a két testvér.
Jaj!
Egy ideig mindenki bús lesz az intézetben.
Ő volt a legrégebbi páciens,
így most biztos mindenki bús.
Szia, Gang-tae!
Hát persze! Ugorj csak be érte!
Tudom, temetésről jössz, ezért nem kellene ezt mondanom,
de olyan vagy, mint egy bosszantó lány, aki ételt visz a férjének
az anyja házából.
Így ni!
Jól vagy?
- Én? - Igen.
Különös,
de valamiért érdekel.
Jól vagyok.
Minden rendben lesz.
Csak nem tudom,
anyám mit szól ahhoz,
hogy boldogságra törekszem.
Micsoda képtelenség ez?
A legrosszabb, amit a szüleiddel tehetsz, ha lemondasz a boldogságról,
mert bűntudatod van miatta.
Ha boldoggá akarod tenni anyádat,
mostantól mindent tégy meg a boldogságodért! Így ni!
Tessék!
Köszönöm!
Jóízűen fogjuk megenni.
Hát nem mutatós?
De az.
Tetszik.
Eladjam
ezt a házat?
Miért?
Szeretnék
mindent újrakezdeni.
Jó ötlet.
Eladom a házat,
és segítek Lee úrnak kiadót alapítani.
A maradék pénzből lakóautót veszek.
Sang-taenek már csak lepkét kell festenie a faliképre.
Te is otthagyhatnád az intézetet.
Aztán hárman céltalanul
utazgathatnánk.
Rendben, legyen így!
Ha már úgyis pénzt költesz,
vehetnél nekem pár jó öltönyt,
elvihetnél a Serengetibe,
és állhatnád a lakosztályom a hotelben.
Mi lenne, ha életem hátralévő részében te gondoskodnál rólam?
Ne játszd a dzsigolót! Nem áll jól.
Figyelj!
Légy őszinte velem!
Mi érdekel?
Mivel szeretnél foglalkozni igazán?
Mi az álmod?
Ugyan, hagyjuk!
Miért? Nincs álmod, vagy csak nem akarod elárulni?
Hát…
suliba szeretnék járni.
Akár esti iskolába is.
Suliba járnál?
De ott…
- Nem. - Miért nem?
Az összes lány rajtad csüngne. Nem hagyhatom.
Ha tanulni akarsz, végezz online kurzusokat!
Na és te? Te miért lettél meseíró?
Én?
Mert azt a világot ismerem a legjobban.
Tényleg hercegnőként nőttem fel
apám kastélyában.
A hercegnők élete
nehezebb, mint képzelnéd.
Csak a vége jó.
A francba is!
Tudod,
a happy end
a legfontosabb.
OK ELMEGYÓGYINTÉZET
Ma lepkét fogok festeni.
Képes vagyok rá.
- Alig várom! - Oké.
Az óra után megvárlak titeket.
Menjünk haza együtt!
Jó.
Végre megfestette!
Jó napot!
Sang-tae!
Megtalálta az ajtót! Gratulálok!
- Az ajtót? - Igen.
- A festménye. - A festményem?
Jó napot!
Mi a…
Ne… Az…
Azt…
nem én…
Azt nem én festettem!
Az…
Az… Jaj! Ne…
Anya…
Az a lepke volt a nénin, aki megölte anyát!
Lepke! Az a lepke!
Az…
Az a lepke…
A lepke szó
ógörögül: pszükhé.
Tudod, milyen szó származik még a pszükhéből?
A pszichopata.
Mit szólsz?
Ez a lepke egyedi a maga nemében.
Csinos vagyok?
Miért…
Miért van ott az a lepke?
Az a lepke…
Az a lepke ölte meg az anyukámat!
Nem.
Az a lepke ölte meg anyát!
- Nem én festettem. - Mun-yeong!
- Az ölte meg anyát! - Nem.
- Nem én festettem.
Nem igaz, ugye?
Ugye?
Ugye nem igaz?
Mun-yeong!
Kérlek!
Mondd, hogy nem igaz!
Kérlek…
Mun-yeong!
Mondd, hogy nem igaz!
Mun-yeong…
Ko Mun-yeong a szememben.
Jellegzetes
az a mutáns lepke.
Biztos, hogy itt volt!
Sang-tae!
Félek.
Idősebb vagyok nálatok, ezért megvédelek titeket.
Én felelek értetek.
Várlak,
anya!
Mélyen sajnálom.
- Állj meg! Rajta! - Mun-yeong!
Sang-tae!
A feliratot fordította: Nemesi Nikoletta