‫- סדרה מקורית של NETFLIX -
‫מון־יונג.
‫אני אוהב אותך.
‫זה לא מספיק? משהו אחר קרה?
‫את מוכנה להגיד משהו?
‫אם תגיד שאתה אוהב אותי עוד פעם, אני עלולה…
‫מה את עלולה?
‫לעשות את זה?
‫הצבי הארור.
‫שתוק, צבי מטופש!
‫אני אוהב אותך.
‫- פרשת הסיום: למצוא את הפנים האמיתיות -
‫"מזכר.
‫אני, לי סאנג־אין, ‫מנכ"ל סאנג־סאנג־אי־סאנג הוצאה לאור,
‫אעשה כמיטב יכולתי…" ‫-אעשה כמיטב יכולתי
‫"לפרסם…" ‫-לפרסם…
‫"את ספר האגדות…" ‫-את ספר האגדות…
‫"של מון סאנג־טה. לי סאנג־אין." ‫-של מון סאנג־טה.
‫כתב ידו נורא.
‫סאנג־טה.
‫- מזכר -
‫אלוהים, אני לא מאמין שגרמת לו לכתוב מזכר.
‫אתה מדהים, סאנג־טה.
‫אבל חיכית כאן רק כדי להראות לי את זה?
‫לא. ‫-אז התגעגעת אליי?
‫היי, בוס. ‫-מה?
‫אני רוצה להתפטר מהעבודה שלי.
‫מה? ‫-אני עוזב את המסעדה שלך.
‫ככה פתאום?
‫אנשים תמיד עוזבים פתאום.
‫אני מצטער מאוד.
‫למה?
‫זה בגלל שאתה רוצה עוד כסף?
‫בסדר. אעלה את השכר שלך לשעה ב־500 וון.
‫לא, אתן לך עוד אלף וון.
‫אני רוצה להיות מאייר, לא עובד במשרה חלקית.
‫מה?
‫אני רוצה להיות מאייר אמיתי.
‫אמיתי.
‫לא.
‫לא, אתה לא יכול.
‫זה פתאומי מדי.
‫לא אקבל זאת.
‫סאנג־טה, אם אתה מוכרח להתפטר, תמצא מחליף.
‫אבל האדם הזה צריך להיות עובד מצוין, כמוך.
‫אני צריך להסתדר איתו והוא יצטרך לדעת לצייר
‫וצריך שתהיה לו נקודת מבט מיוחדת.
‫רציתי להיות קול כשאנחנו ניפרד.
‫קשה לך
‫להיות קול, בוא נהיה כנים.
‫לפעמים לא נורא לשקר.
‫לא, אני חייב להיות כן.
‫אתה כן מדי.
‫למה תלית את התמונה שלי
‫על העץ של אימא שלך?
‫חשבתי שהיא תרצה לראות אותך.
‫מי אמרת לה שאני?
‫אמרתי לה שאת חברתו הטובה ביותר של סאנג־טה,
‫שזה משהו שהיא תמיד ייחלה לו.
‫וגם שאת
‫האישה שאני אוהב.
‫אמרתי לה ששלושתנו משפחה עכשיו
‫ושהיא לא צריכה לדאוג.
‫אני חוששת
‫שהיא תשנא אותי ממש.
‫בואי נודה על האמת,
‫את לא חביבה במיוחד.
‫אתה צוחק עליי?
‫למה חשוב לך שיחבבו אותך?
‫רק תהיי נחמדה אליי.
‫אני מתנמנמת.
‫אמרתי שאני מתנמנמת.
‫טוב, נלך לישון.
‫אוקיי. ‫-נלך לישון.
‫טוב, בוא נלך.
‫לא, לא אמרתי "בוא נלך". ‫אמרתי, "בוא נלך לישון".
‫אתה מתכוון לישון כאן?
‫לא, בוא נלך. אקפיץ אותך.
‫כבר אמרתי לגאנג־טה שאני ישן כאן.
‫למה? ‫-כדי שהם יוכלו להתפייס.
‫הם צריכים להתפייס לבדם.
‫אם אתערב, רק אפריע להם.
‫הם לא יצליחו להשלים.
‫ג'ה… ג'ה־סו, גם אתה יכול לישון כאן.
‫ואגב, אני ממש מקווה שאתה לא נוחר.
‫תעשה… תעשה ניתוח סינוסים או משהו.
‫סאנג־טה.
‫מתי אהיה אח גדול כמוך?
‫אתה צריך אח או אחות.
‫תהיה אח גדול אחרי שההורים שלך ‫יעשו ילד נוסף.
‫אני רק רוצה להיות אחיך הקטן.
‫זהירות, אני מחזיק סכין.
‫הבנתי
‫ששכחתי לספר לך משהו.
‫מה?
‫אני מובטל עכשיו.
‫התפטרת מהעבודה?
‫כן. ‫-למה?
‫אני רוצה לנסות דברים חדשים.
‫אל תגיד לי שאתה ממש חושב ללכת ללמוד.
‫אלמד לבחינת הכניסה לאוניברסיטה…
‫לא.
‫אם אתה מוכרח, תלמד אונליין.
‫אני לא צריך רשות ממך.
‫למה ללכת ללמוד אחרי שעבדת קשה כל החיים?
‫אל תטרח.
‫אל תטרח לעשות כלום. פשוט תישאר איתי
‫כמו טפיל.
‫אמרתי לך שאני מחזיק סכין.
‫אנסח מחדש.
‫לא התכוונתי ל"טפיל".
‫מה התוכנית שלך? אמרת לי שלא תמשיכי לכתוב.
‫אני לא רוצה לכתוב על כלום.
‫מה לגבי הסיפור הזה,
‫ששלושה אנשים יוצאים לטיול בקרוון קמפינג?
‫ציפיתי לזה.
‫רוצה לקרוא את זה?
‫אני רוצה להשוויץ בו.
‫את וסאנג־טה עבדתם עליו.
‫אז אני רוצה להשוויץ.
‫בוא איתי.
‫תראה.
‫סאנג־טה צייר את זה.
‫זה מון גאנג־טה בהבעה שמחה במיוחד על פניו.
‫בזמן שישנת,
‫כנראה נראית כך אחרי שאמרת שאתה אוהב מישהי.
‫אתה כנראה אוהב אותה מאוד
‫אם אמרת לה איך אתה מרגיש,
‫אפילו בחלום.
‫כן.
‫זה…
‫לא דומה לי.
‫אחרי שראיתי את הציור הזה,
‫שיניתי קצת את הסיפור.
‫אבל לא אוכל לספר לך מה הסוף.
‫את מתכוונת
‫לפרסם את הספר?
‫אני מתכוונת לפרסם את הספר הזה.
‫אבל אני לא יודעת מה יהיה בהמשך.
‫זה מוצא חן בעיניך?
‫כן, זה מוצא חן בעיניי.
‫את מי אתה מעדיף? אותי את את סאנג־טה?
‫האדם שאני הכי אוהב
‫הוא אני.
‫חזרתי!
‫סאנג־טה, אכלת? ‫-כן.
‫לעזאזל, השועל הערמומי הזה.
‫אתה מעדיף אותי?
‫שח.
‫אוף, לא מאמין שלא שמתי לב.
‫שוב הפסדתי.
‫מה אתה רוצה הפעם?
‫נקניקייה? תירס? שוקולד?
‫קשה להפסיד בכוונה ברצף, נכון?
‫זה שקוף למדי.
‫פשוט נראית שפוף למדי לאחרונה.
‫אתה נותן לי לנצח כל הזמן
‫וקונה לי אוכל כדי לעודד אותי?
‫אלוהים.
‫קח את זה.
‫מה זה?
‫זה המרשם האחרון שאתן לך בתור הרופא שלך.
‫תנעל אותן ולך מפה.
‫אל תעצום עיניים
‫ותעשה כאילו אתה לא מוצא את היציאה.
‫צא בנעליים האלה, ‫ואל תחזור לפני שמצאת את הדלת.
‫מה בשם אלוהים…
‫הן מתאימות?
‫הן מתאימות בול.
‫בחיי.
‫הוא מצער אותי מאוד.
‫ביול, החלפתי את זה. ‫-אבא, זה כואב!
‫את יכולה… ‫-אבא, זה כואב! זה כואב!
‫"אבא"? ‫-הוא לא אמר "זה כואב"?
‫אני חושבת שהוא אמר גם וגם.
‫אבא, זה כואב! זה ממש כואב, אבא!
‫פטרו אותו מיד.
‫עמדתי לעזוב ממילא.
‫אלוהים. ‫-הוא קרא לו "אבא" עכשיו, נכון?
‫אז הוא בנו של המנהל או? ‫זה שנולד לו בגיל מאוחר?
‫זה מסביר את השחצנות שלו.
‫זה כואב.
‫חשבתי שיתבגר
‫אם יצטרך לעבוד בשבילי, אבל הוא אבוד.
‫אני מתכוון לקחת אותו איתי כשאפרוש.
‫אז תזכרו את זה. יום טוב.
‫בוא לפה.
‫אתה מכאיב לי!
‫לא ייאמן.
‫הוא בכלל לא דומה לו.
‫לא כל הילדים דומים להוריהם.
‫התפטרת מהעבודה שלך?
‫כן.
‫אז אתה מובטל.
‫אנחנו ממש דומים.
‫אגב, התפייסתם?
‫נשיקה עדיפה על ריב.
‫אל תדאג, סאנג־טה.
‫לא סתם התנשקנו. התנשקנו צרפתית.
‫התנשקתם… התנשקתם צרפתית?
‫כן, אבל זה לא הספיק אז גם…
‫די, למה אתה בועט בי?
‫בעטתי בך? ‫-כן, בעטת בי פעמיים.
‫אוף, כואב לי הקרסול עכשיו.
‫סאנג־טה.
‫מון־יונג החליטה לפרסם את הספר שעבדתם עליו.
‫באמת?
‫שיעורי הבית שלך היו כל כך מרשימים,
‫שהחלטתי לתגמל אותך בפרסום הספר.
‫אני מקבל תגמול.
‫אבל לא אוכל לתת לך קרוון קמפינג.
‫למה… למה לא? את חתמת על הסכם.
‫"המעסיקה תקנה לעובד
‫קרוון קמפינג כנגד שכר."
‫זה היה בהסכם.
‫כן, אני יודעת.
‫אבל הבעיה היא בסעיף הבא.
‫הסעיף הבא?
‫"לעובד יש אח קטן שלא אוהב לעבור דירות."
‫בדיוק.
‫אבל האח הקטן כבר לא צריך לעבור.
‫אז אתה כבר לא צריך קרוון קמפינג.
‫תפסיקי להתבדח.
‫פשוט אשלם לך. אתה אוהב כסף.
‫כן… אני אוהב כסף.
‫סאנג־טה. ‫-אזדקק לכסף כשאהיה זקן.
‫כסף… כסף זה לא הכול בחיים.
‫אבל אני גם צריך לתת דמי כיס.
‫אז אני אשלם לך. סגרנו?
‫כן, סגרנו.
‫לכל הרוחות.
‫מתי… מתי נחזור לעבודה?
‫מיד. ‫-"מיד"?
‫אתם באמת חברים הכי טובים.
‫מון… מון־יונג, תשתמשי בכפית ‫כשאת אוכלת ביצי שליו.
‫אל תתעקשי אם משהו לא מסתדר.
‫את צריכה ללמוד לנסות שיטות אחרות.
‫אתה צריך להפסיק לנדנד.
‫איך את מתכוונת לקחת אחריות בעניין?
‫ממתי לקחתי אחריות על משהו?
‫טוב…
‫שיקרת והודעת שההוצאה עומדת לפרסם
‫את הספר האחרון בסדרה "רצח המכשפה מהמערב".
‫ועכשיו, אנשים בביזנס חושבים שאני שקרן.
‫המוניטין שלי התרסק. מה את מתכוונת לעשות?
‫תאסוף את החתיכות.
‫אם רצית להשתמש בספר כפתיון,
‫יכולת פשוט להתל ב"מחבל המתאבד".
‫למה עירבת גם אותי?
‫הינה.
‫מה זה?
‫- ספרות פשע ‫רצח המכשפה מהמערב 10 -
‫בחיי.
‫"רצח המכשפה מהמערב."
‫זה באמת היה אצלך?
‫זה העותק היחיד.
‫אתה יכול לזרוק אותו או לפרסם אותו. ‫החלטה שלך.
‫אם תפרסם אותו,
‫תרוויח מספיק כסף
‫לכסות על מה שהפסדת כששיחדת אנשים בגללי.
‫מון־יונג. ‫-עכשיו, תחליט.
‫להחליט מה?
‫זה עותק של ספרי האחרון.
‫זה מעולה.
‫אי אפשר לבחור בשניהם.
‫או שתפרסם את ספרה של אימי,
‫או את הספר שלי. אתה תחליט.
‫לא אפרסם ספר שכתבה מישהי
‫שהכאיבה לך כל כך,
‫רק בשביל בצע כסף.
‫אתה בטוח שלא תתחרט?
‫תרוויח יותר מספרה האחרון של דו הוי־ג'יי
‫מאשר מספרה האחרון של קו מון־יונג.
‫מון־יונג, אני מעדיף את ספרייך בהרבה ‫על ספריה של אימך.
‫רוצה לאכול משהו מיוחד? אולי בקר?
‫בקר נשמע טוב.
‫את מזמינה, נכון?
‫נמאס לי לסבול תמיד מעצירות.
‫מה? לאן הם הלכו?
‫לנקות את זה בשבילך?
‫כן. תודה.
‫אלוהים.
‫הממזר הקמצן.
‫בחיי, זה נהדר.
‫אני לא מאמינה שסאנג־טה ‫ממש פוצח בקריירת איור.
‫כן, כמובן.
‫נחתום איתו על חוזה
‫והוא יעבוד גם עם סופרים נוספים.
‫מון־יונג אמרה לי שהיא לא תכתוב בזמן הקרוב.
‫יש משהו בדבריך.
‫הוא צריך לעבוד עם סופרים נוספים ‫כדי להשתפר באיור.
‫בדיוק.
‫אלי הטוב.
‫סאנג־אין, אתגעגע אליך מאוד כשתהיה בסיאול.
‫זכיתי לנוח כמו שצריך.
‫אני צריך למצוא משרד ולהתחיל מחדש.
‫מתי?
‫ברגע שאמצא משרד חדש.
‫אז כדאי שתיהני ממני כל עוד אני פה.
‫מר לי. ‫-הינה את.
‫אתה מתעלם מהשיחות ומההודעות שלי,
‫אבל הגעת לכאן לקלף נבטי שעועית?
‫למה ידייך ריקות? איפה כתב היד?
‫איזה כתב יד?
‫"רצח המכשפה מהמערב." ‫אמרתי לך להביא אותו איתך.
‫"רצח המכשפה מהמערב"?
‫בטוח שלא חלמת?
‫על מה את מדברת? אפילו שלחתי לך הודעה.
‫לא קיבלתי הודעה. לא קיבלתי כלום.
‫אראה לך…
‫סונג־ג'יי, שיחקנו אותה.
‫יש לי עותק של "רצח המכשפה מהמערב".
‫זו התקווה ומקור ההכנסה האחרונים שלנו.
‫אז אל תשכחי לקחת ‫את כתב היד שמונח על השולחן.
‫אל תשכחי לקחת אותו, טוב? לא לשכוח!
‫לי סאנג־אין, הסוחר הזה.
‫- בית מעצר סונגג'ין -
‫ממש באת.
‫זו הפעם האחרונה שתראי אותי.
‫כמה זמן הם יישארו איתך, לדעתך?
‫אנחנו משפחה. ‫-איך בדיוק?
‫תינוקת שלי.
‫אני אוהבת אותך כל כך.
‫את יקרה לי מאוד.
‫רציתי שתחיי כמוני.
‫לא רציתי שתושפעי מאחרים.
‫רציתי שתטרפי את סביבתך ושתהיי אישה חזקה.
‫זה לא קשה במיוחד.
‫את צריכה רק להקשיב לאינסטינקטים.
‫אבל למה…
‫למה שתסתובבי עם האידיוטים האלה…
‫רווח לי.
‫מה?
‫כמעט נהייתי שטן, כמוך,
‫ואני כל כך שמחה שזה לא קרה.
‫קו מון־יונג! ‫-אני…
‫ממש מצטערת בשבילך, אימא.
‫העובדה שאת אפילו לא יודעת שאת מעוררת רחמים
‫גורמת לי לרחם עלייך יותר.
‫יש לך רק תיאבון.
‫אבל את לא יודעת דבר על חום.
‫גם לא תדעי.
‫וזה בכלל לא מעניין אותך.
‫זו הסיבה
‫שאנחנו שונות.
‫שלא כמוך, למדתי
‫כמה נחמד
‫להרגיש חום.
‫"חום"?
‫אבל עדיין,
‫חשוב גם לאכול.
‫אעשה כמיטב יכולתי
‫למחוק אותך מזיכרוני.
‫לעולם לא תצליחי למחוק אותי.
‫לעולם!
‫לעולם לא תצליחי למחוק אותי מזיכרונך!
‫לעולם!
‫- בית חולים פסיכיאטרי או־קיי -
‫מחקת את הפרפר.
‫לא… לא מחקתי אותו.
‫אני רק… אני רק כיסיתי אותו.
‫לא רואים, נכון?
‫אני רק צריך לצייר פרפר חדש.
‫לעולם! לעולם
‫לא תצליחי למחוק אותי מזיכרונך! לעולם!
‫רואה?
‫את לא יכולה למחוק אותי.
‫אנחנו אותו הדבר.
‫פרפר.
‫אמרת לי שהמושג "חולה נפש" ‫נגזר מהמילה "נפש".
‫אבל עבורנו,
‫זהו סמל לתרופה.
‫תרופה לריפוי הנשמה שלנו.
‫אל תשכחי את זה.
‫אתה צודק.
‫אם אי אפשר למחוק את זה,
‫צריך לכסות את זה במשהו מוצלח יותר.
‫נכון?
‫פרפר הוא נפש והוא מסמל תרופה.
‫פרפר שמרפא. זה פרפר נדיב.
‫רוצה שאצייר פרפר?
‫רוצה לראות? רוצה לראות אותי מצייר?
‫כן. צייר פרפר נחמד.
‫אוקיי. פרפר נחמד.
‫הוא מרפא.
‫ברוך הבא.
‫יו. ‫-תפסיק לזבל.
‫יו.
‫- דרוש עובד, אין צורך בניסיון -
‫שמעתי שהתפטרת.
‫כן, אני הולך ללמוד.
‫מה אתה אומר.
‫שאסגור את החנות
‫ואצטרף ללימודים?
‫השכלה לא תזיק לשנינו.
‫שאנסה?
‫ג'ה־סו. ‫-כן?
‫אתה באמת רוצה ללמוד לבחינה ‫וללכת לאוניברסיטה?
‫ממש לא. ‫-בדיוק.
‫אל תנסה ללכת בעקבותיי.
‫תעשה מה שבא לך באמת
‫וסע לאן שאתה רוצה לנסוע.
‫מה הכוונה?
‫אתה אומר לי ללכת לעזאזל
‫כי אתה כבר לא צריך אותי?
‫אתה אומר שאני חסר ערך וחסר עוף?
‫אומרים "חסר מעוף".
‫מה שאמרת נשמע כמו "חסר עוף".
‫בדיוק. אני כל כך רעב וכועס
‫שאני מרגיש כמו סנדוויץ' בלי העוף.
‫היי, אח גדול.
‫אחי הגדול, ג'ה־סו.
‫מה הבעיה שלך?
‫מעכשיו אתייחס אליך כאל אח גדול.
‫אתה מבוגר ממני בשנה.
‫חשבתי שאתה לא רוצה אח גדול.
‫מה השתנה פתאום?
‫כשאני חושב על זה,
‫טוב שיש הרבה אחים גדולים.
‫הצלחתי לשרוד
‫כי תמיד תמכת בי
‫והיית לצידי.
‫הצחקת אותי,
‫עזרת לי לנשום,
‫והפגת את בדידותי.
‫תודה, ג'ה־סו.
‫פרחח שכמוך.
‫אז כדאי לך להתייחס אליי יפה, מובן?
‫טוב, אתנהג יפה.
‫קרא לי "אח גדול".
‫אחי הגדול.
‫שוב. ‫-אחי הגדול, ג'ה־סו.
‫עוד פעם.
‫זה מספיק. ‫-בסדר.
‫הקופסה. ‫-הקופסה…
‫הוא ישן עכשיו.
‫תראי, הם מבלים בפיקניק.
‫הם… הם ביער.
‫זו… זו הנפש.
‫היא משחקת עם הפרפר.
‫טוב. הבא. ‫-טוב.
‫זה… זה איש הקופסה.
‫אבל אני צריך לצייר אותו מחדש. נעבור.
‫ופה יש לה צפרדע על היד.
‫בחייך.
‫עיניה של הנסיכה חסרת הרגש קטנות מדי. ‫תגדיל אותן.
‫את רוצה שהן יהיו יותר גדולות?
‫בכמה? סנטימטר? שני סנטימטר?
‫שיהיו חצי מגודל הפנים שלה.
‫זה… זה יהיה לא ריאליסטי.
‫זו לא הצפרדע מסדרת האנימה.
‫תאכלו קצת פירות. ‫-אלוהים.
‫לא. אסור לך לראות.
‫צא. אין כניסה למוקצים.
‫למה אני מוקצה?
‫אתה מוקצה. אתה צריך להקצות את עצמך החוצה.
‫תנו לי להישאר ולראות. משעמם לי נורא.
‫לא. בשום פנים ואופן. צא.
‫סאנג־טה.
‫אבל…
‫תשאירי אותי פה?
‫מה אני יכולה לעשות?
‫לא הוצאת אותי בכוונה?
‫למה?
‫סיימת? ‫-כן.
‫תן לי לראות. ‫-הינה.
‫מה זה? ‫-הגדלתי את העיניים.
‫זה נורא!
‫אוי.
‫"רצח המכשפה מהמערב". אתה מוכן לצוץ?
‫היי.
‫תפסיקי לחפף ותחפשי ממש, טוב?
‫סונג־ג'יי, את לא עונה לי?
‫מר לי.
‫חשבתי שהבטחת לא לפרסם ‫את "רצח המכשפה מהמערב".
‫ברור שלא אפרסם אותו.
‫אני רק רוצה להיות מוכן לעתיד.
‫אראה בזה חשבון חיסכון.
‫זה הכול.
‫אם זה רק בשבילך, ‫למה אני עוזרת לך למצוא אותו?
‫היי.
‫את יודעת באשמת מי זה קרה?
‫אם לא היית משאירה את הספר בבית הקפה,
‫לא הייתי צריך
‫לפשפש בזבל כמו חתול רחוב, טיפשה.
‫מה? מנוול!
‫מה?
‫מה אמרת? היי.
‫כבר לא אכפת לך מכלום?
‫בדיוק, אני מתפטרת!
‫אני מקווה שתמצא את "רצח המכשפה מהמערב" ‫ושיהיו לך חיים טובים!
‫היי, סונג־ג'יי! ‫-מה? מנוול!
‫מה זה הריח הזה?
‫סונג־ג'יי, את מריחה משהו מסריח?
‫מה?
‫זה לא אני. התקלחתי ברגע שהגעתי הביתה.
‫הבנתי.
‫וואו, ממש מסריח כאן.
‫אשאיר את הדלת פתוחה.
‫- סאנג־אין: ג'ו־רי, את פנויה? -
‫חשבתי שיהיה משעמם לשתות לבד.
‫כנראה הסירחון ממך ‫עקב אחרי סונג־ג'יי עד לחדרי.
‫הו, לא. אני עדיין מסריח?
‫התקלחתי, חשבתי שזה יעבור.
‫אני בטוחה שאתרגל לריח אחרי כמה דקות.
‫בסדר.
‫סונג־ג'יי עדיין כועסת עליי?
‫שוב הצקת לה?
‫אל תהיה כל כך מרושע לילדה.
‫מה? "ילדה"?
‫סונג־ג'יי מבוגרת ממך באיזה שש שנים.
‫מה?
‫אבל היא תמיד פונה אליי בכבוד.
‫אה, בגלל זה?
‫היא אוהבת להתנהג צעירה ולא מבריקה
‫כי היא מאמינה
‫שזו הדרך הבטוחה לחיים טובים ונוחים.
‫כשאני חושב על זה אני באמת מרגיש לא נעים…
‫כמה מחוכם.
‫אז היא בכלל מבוגרת ממני?
‫אתה בטוח?
‫כן, היא מבוגרת ממך.
‫את עובדת בבית חולים פסיכיאטרי.
‫אני לא מאמין שאת כל כך גרועה בזיהוי אופי.
‫אלמד אותך דבר או שניים.
‫כשאני רואה מישהו אני יודע מיד איזה אדם זה.
‫אלוהים, אני עומדת להקיא.
‫לי סאנג־אין, זה העונש שלך על שהצקת לי.
‫שיילחץ כמה שבועות ואז אחזור אליו.
‫- למצוא את הפנים האמיתיות -
‫- מאת קו מון־יונג, איורים: מון סאנג־טה -
‫מון־יונג! הספר החדש שלך יצא סוף־סוף!
‫מר מון סאנג־טה! הספר יצא.
‫"למצוא את הפנים האמיתיות."
‫יש לי פה את המהדורה הראשונה, היישר מהדפוס.
‫חיכית הרבה זמן לרגע הזה, מר מון.
‫וואו, תודה רבה.
‫"למצוא את הפנים האמיתיות."
‫"איורים: מון סאנג־טה." מון סאנג־טה!
‫זהו שמי, מון סאנג־טה.
‫אתה מתרגש? ‫-כן, כמובן.
‫אני מתרגש בטירוף ומאושר מאוד עכשיו.
‫תראה, הינה תמונה שלי פה. אלוהים!
‫ברכות על ספר הבכורה שלך, מר מון!
‫עבדתי על הספר הזה… ‫-וואו.
‫"למצוא את הפנים האמיתיות."
‫סאנג־טה, לאן אתה הולך? סאנג־טה!
‫היי, אני מצטרפת. חכו!
‫יש לי הרגשה רעה כל הזמן.
‫אני לא חושב שהספר יצליח.
‫למה אתה אומר את זה? ‫-זה לא סגנון הכתיבה הרגיל שלה.
‫מון־יונג השתנתה וכך גם סגנון הכתיבה שלה.
‫אם רק הייתי מצליח ‫להשיג את "רצח המכשפה מהמערב".
‫לא הייתי כל כך מוטרד וחרד עכשיו.
‫אל תדאג כל כך, מר לי.
‫אתה יודע שתחושות הבטן שלך תמיד מוטעות.
‫חתיכת…
‫אימא. אימא!
‫אימא.
‫את רואה, אימא? זה כאן.
‫זהו שמי, אימא. "מון סאנג־טה."
‫שמי… שמי הוא מון סאנג־טה, אימא.
‫אני מאייר עכשיו. מאייר מקצועי.
‫רוצה לראות את האיורים שלי, אימא?
‫תראי, ציירתי את הכול. גם את זה.
‫אני אפילו יכול לצייר הבעות פנים עכשיו.
‫סאנג־טה. ‫-כן.
‫אימא בטח סקרנית מאוד לגבי הספר.
‫אולי נקריא לה? ‫-בטח!
‫אני מעולה בסיפור סיפורים.
‫אני יכול להשתמש בקולות שונים ‫לדוצ'י, דונר ודולי. אתה יודע, נכון?
‫ברור שאני יודע.
‫אימא, אני אקריא לך את הספר!
‫"למצוא את הפנים האמיתיות."
‫מאת קו מון־יונג.
‫איורים: מון סאנג־טה.
‫אקריא לך, אימא. יהיה כיף.
‫"למצוא את הפנים האמיתיות."
‫"היה היו, בטירה בעומק היער,
‫שלושה אנשים שפניהם האמיתיות נגנבו
‫בידי מכשפת הצללים.
‫הנער חבש מסכה שעליה חיוך משונה.
‫והייתה גם נסיכה, קולנית אך ריקה מבפנים,
‫והיה גם בחור לכוד בתוך קופסה.
‫הם לא יכלו לעטות הבעות פנים ‫כי פניהם נגנבו מהם.
‫לא הייתה להם דרך להבין את רגשות האחר,
‫ולכן הם תמיד לא הבינו זה את זה ורבו."
‫עיניי מתמלאות דמעות אף על פי שאני מאושר,
‫אחי ואחותי.
‫אימא, נכון האיורים יפים?
‫"איורים: מון סאנג־טה."
‫אני מאייר מקצועי עכשיו.
‫כל הכבוד לך. ‫-אני יודע. "מון סאנג־טה", אימא.
‫כל הכבוד לי, אימא!
‫- השקת ספר: למצוא את הפנים האמיתיות -
‫- למצוא את הפנים האמיתיות -
‫אוקיי!
‫סונג־ג'יי, צריך עוד כיסאות!
‫עובדי בית החולים אמרו שהם יעמדו.
‫לא, אני מתכוון… ‫אין מקומות ישיבה לעיתונאים.
‫שלחתי את ההודעה לעיתונות,
‫אבל אחרי ששיקרנו ‫בעניין "רצח המכשפה מהמערב",
‫כולם חושבים שאנחנו שוב משקרים.
‫רק עיתונאי אחד יבוא.
‫איזה עיתונאי?
‫יו.
‫מי? ‫-אני.
‫העיתונאית יו סונג־ג'יי.
‫אני רוצה להקליט את האירוע ‫ולהעלות אותו לערוץ שלי.
‫חשבתי שאתה נוכל גמור,
‫אבל אתה רופא טוב, למרות הכול.
‫עזרת לסאנג־טה
‫לפרוש את כנפיו ולעוף כמו פרפר.
‫לא עשיתי דבר. הוא עשה הכול לבד.
‫אגב, את נראית נחמד היום.
‫מה פשר ההערה הזאת?
‫אוכל לבקר אותך ולשבת לארוחה מדי פעם?
‫הייתי עושה את זה לעיתים קרובות.
‫הייתי מציץ מעבר לקיר ואומר,
‫"סון־דאוק! בואי לבלות איתי!"
‫מה הבעיה שלך? השתגעת?
‫אתה נהיה סנילי או מה?
‫בחיי.
‫המנהל או.
‫תראו מי פה.
‫הצעיף יפהפה.
‫חשבתי שהצוואר שלי יהיה חשוף מדי בלעדיו.
‫השקעתי בעצמי וקניתי אותו בסייל בחנות הכלבו
‫כי שמעתי שהיום יום מיוחד.
‫רכישה מוצלחת. זה נראה נהדר עלייך.
‫נכון. אנא בקר במסעדה שלי כשיהיה לך זמן.
‫אכין לך דגים צלויים.
‫- בית חולים פסיכיאטרי או־קיי -
‫טוב, מסיבת ההשקה תתחיל בקרוב.
‫בואו נלך לחדר הטיפולים.
‫קדימה.
‫נלך? ‫-בואו נחזור פנימה.
‫ג'ונג־טה!
‫א־ריאום!
‫מה שלומך? ‫-מה איתך?
‫אני בסדר.
‫התגעגעתי אלייך.
‫אגב, אני כבר לא רואה פה את האח החתיך.
‫הוא יגיע.
‫הבן שלו כנראה עוד לא למד את הלקח.
‫וואו, איזה חתיך.
‫למה אני כל כך עצבני?
‫סונג־ג'יי.
‫ג'ה־סו.
‫"שירות ציבורי… צדקה… סיכוי להיות…
‫איפה הדברים…"
‫סליחה.
‫גי־דו.
‫ג'ו־רי, עבר זמן כה רב! מה שלומך?
‫וואו, הוא ממש הטיפוס שלי.
‫אתה נראה שונה במציאות.
‫אתה מתכונן לבחינה בשירות הציבורי?
‫כן. כידוע, אבא שלי ‫כבר לא חבר פרלמנט בגללי.
‫זה בסדר. מותר לך לצחוק.
‫אז אני מנסה ללכת בעקבותיו ‫ולעבוד במשרד ממשלתי.
‫בחיי, לכן אני חורש כל כך בלימודים.
‫אני גאה בך.
‫אבל איפה גאנג־טה הנאה והסופרת העצבנית?
‫כדאי שאני אקריא כי אני כתבתי את הסיפור.
‫למה אתה מתערב?
‫קו מון־יונג, אני ציירתי את כל האיורים,
‫מה שאומר שחצי ספר שלי. וגם אני טוב בהקראה.
‫אתה מחפש תשומת לב? ‫-מה? מה זה?
‫מחפש? מה מחפשים? מה זה?
‫תפסיקו, שניכם.
‫אנחנו נאחר. בואו.
‫לא אתן לך לקרוא מהספר. אל תתערב.
‫לא. עבדנו עליו יחד ‫אז זה הוגן שנעשה זאת יחד.
‫אל תתערב. ‫-לא רוצה.
‫אל תתערב! ‫-לא!
‫אם תמשיכו לריב, אף אחד לא יעשה את זה.
‫אני אקריא את כל הספר.
‫אל תתערב. ‫-אין מצב.
‫עשה כדבריי. ‫-לא רוצה.
‫- השקת ספר: למצוא את הפנים האמיתיות -
‫- בהשתתפות הסופרת והמאייר -
‫בסדר.
‫אני רוצה להודות לכולכם ‫שהגעתם לאירוע החשוב הזה
‫שמסמן את ההתחלה המחודשת ‫של הוצאת ספרי הילדים סאנג־סאנג־אי־סאנג.
‫וכן להביע את תודתי למנהל או ג'י־ואנג
‫ולצוות בית החולים הפסיכיאטרי או־קיי ‫על עריכת האירוע.
‫בואו נתחיל.
‫מחברת הספר, מיס קו מון־יונג,
‫והמאייר, מר מון סאנג־טה, ‫יקריאו מהספר החדש שלהם,
‫"למצוא את הפנים האמיתיות",
‫פרי שיתוף הפעולה הנפלא שלהם.
‫- למצוא את הפנים האמיתיות -
‫"היה היו, בטירה בעומק היער,
‫שלושה אנשים שפניהם האמיתיות נגנבו
‫בידי מכשפת הצללים."
‫"איש הקופסה אמר,
‫'אם אנחנו רוצים ‫להפסיק לריב ולהיות מאושרים,
‫עלינו להחזיר את הפנים שנגנבו.'"
‫"אז הם נכנסו לקרוון הקמפינג שלהם,
‫והחלו במסע למצוא את פניהם.
‫ואז יום אחד הם פגשו אימא שועלה
‫שייללה, מכוסה כולה בשלג."
‫"הנער במסכה שאל אותה,
‫'גברתי, למה את בוכה?'"
‫"'הגעתי לכאן בחיפוש אחר מזון,
‫אבל הפלתי את הגור שנשאתי על גבי
‫בשלג.'"
‫"דמעות השועלה יבשו.
‫היא ייללה וחבטה בחזה.
‫כשהנער במסכה ראה זאת, ‫דמעות חמות החלו לזלוג מעיניו."
‫"והשלג החל להימס במהירות,
‫וגור השועלים, שקפא מתחת לשלג, צץ לו."
‫"שלושתם המשיכו במסע.
‫עד מהרה הם פגשו ליצן
‫שרקד עירום בשדה פרחים קוצניים.
‫הנסיכה חסרת הרגש שאלה,
‫'למה אתה רוקד בכל הכוח,
‫כשאתה יודע שתידקר מהקוצים?'
‫'אני חושב שזו הדרך היחידה ‫לגרום לאנשים להביט בי.
‫אבל זה כואב,
‫ואף אחד לא מסתכל עליי.' הוא ענה.
‫אז הנסיכה חסרת הרגש ‫נכנסה לשדה הפרחים הקוצניים
‫והחלה לרקוד עם הליצן,
‫'אני פחית ריקה, ‫אז לא אפצע גם אם אידקר מהקוצים.'
‫כשהחלה לקפוץ ולפזז,
‫קולות קרקוש נשמעו
‫מגופה החלול.
‫ולשמע צליל זה, אנשים החלו להתקהל סביבם.
‫הקהל צפה בהם רוקדים
‫והריע להם.
‫"ברגע הזה…" ‫-"ברגע הזה…"
‫"ברגע הזה…"
‫"ברגע…" ‫-"ברגע הזה…"
‫לכל הרוחות. זה תורי. ‫-לא, תורי. תראי, החלק הזה.
‫תורי. ‫-תראה! כתוב פה "מון־יונג".
‫"מון־יונג." ‫-לא, זה שמי. למה גנבת את החלק שלי?
‫זה החלק שלי. ‫-מישהו מוכן להמשיך?
‫תפסיק. אם אתה רוצה לקרוא, ‫עשה את זה כמו שצריך.
‫למה אתה עוצר בין המילים?
‫זה עדיף על להיות משעמם.
‫האיש הזה פיהק כשקראת.
‫החלק שלך שיעמם. ‫-חרא.
‫פשוט תעשה מה שאני אומרת ואל תתערב!
‫"חרא" זו מילה לא יפה. זו קללה.
‫את מקללת אותי? את אחיך הגדול?
‫את הולכת לקלל אותי?
‫זה הכול באשמתך. ‫-את צועקת עליי?
‫אמרת "חרא" בזמן שקראתי.
‫עזבי. פרשתי. תעשי את זה לבד.
‫את צועקת עליי עכשיו?
‫למה את כועסת? ‫-הם משהו מיוחד, אלה.
‫מי שמדבר. ‫-מה?
‫למה את כועסת? ‫-מה איתך?
‫למה אתה כועס? ‫-את…
‫שקט, שניכם! ‫-זהו, פרשתי.
‫למה את צועקת עליי? ‫-זה הכול באשמתך.
‫אמרתי לך! ‫-הרסת הכול!
‫הרסת הכול. ‫-זו אשמתך!
‫הרסת הכול. ‫-מי שמדבר!
‫זהו. ‫-מה הבעיה שלך?
‫לא רוצה לעשות את זה. ‫-רציתי לעשות את זה לבד!
‫הם לא עומדים להתבגר בזמן הקרוב.
‫חשבתי שאת ביום חופש היום.
‫כן, רק רציתי להעיף מבט לפני שאלך הביתה.
‫אל תחמיר איתם.
‫הם מתווכחים ככה כי הם צריכים עוד להתבגר.
‫הינה.
‫סאנג־טה
‫שמר לך עותק באומרו שאת, מכל האנשים,
‫לא צריכה לקנות את הספר.
‫כמה נחמד.
‫אז כנראה לא אצטרך לקנות ‫מאה עותקים של הספר.
‫כן.
‫תפתחי.
‫אימי המזויפת האמיתית היקרה,
‫תודה על הארוחות הנהדרות.
‫אני רוצה לאכול את האוכל שלך כל יום.
‫אני מחבב אותך מאוד, מיס קאנג.
‫קבלי לב.
‫שישה לבבות.
‫"אימי המזויפת האמיתית"? ‫מה זה אומר, בשם האל?
‫טוב…
‫את לא אימנו האמיתית ‫אבל הוא אוהב אותך כאילו כן.
‫משהו כזה, נראה לי.
‫אני מניחה שהיה שווה לבשל את כל הבישולים.
‫טוב…
‫אוכל לחבק אותך?
‫ברור, לא צריך לשאול.
‫תודה.
‫אני מאחלת לך כל טוב.
‫זה בסדר.
‫אף אחד לא יידע חוץ ממי שהיה פה היום.
‫זהו. סיימתי. ‫-לך! צא!
‫קו מון־יונג גדולה עליו בכמה מספרים.
‫זה מצחיק יותר מ"קומדי ביג ליג".
‫הנסיכה חסרת הלב נגד איש הקופסה. מי ינצח?
‫זה עשוי לשחק לטובתך, מבחינה שיווקית.
‫נראה לך?
‫כמובן.
‫את שקרנית גרועה מאוד, ג'ו־רי.
‫מר לי.
‫אתה אולי תיפול,
‫אבל אני יודעת שאף פעם לא תתייאש
‫כי אתה אדם חזק מאוד.
‫מן הסתם לא אזכה לראותך הרבה
‫אחרי שתחזור לסיאול להתחיל מחדש.
‫אני מתחיל מחדש
‫אבל לא אחזור לסיאול.
‫שכרתי משרד בסונגג'ין סיטי.
‫מה?
‫יקר מאוד לשכור משרד בסיאול. ‫למה שאחזור לשם?
‫ואת פה.
‫כמה יפה.
‫כלומר, הים.
‫- בית חולים פסיכיאטרי או־קיי -
‫לא. אני מצטער, מון־יונג. ‫-אלי הטוב.
‫בסדר. ‫-אני מצטער. אני מתנצל.
‫אז התפייסנו, נכון? ‫-כן!
‫גאנג־טה, אנחנו מצטערים.
‫עזבו. ‫-היי!
‫שלישיית עושי הצרות!
‫אני רוצה לתת לכם משהו.
‫סאנג־טה, אני משלם לך על ציור הקיר.
‫הוא מוצא חן בעיניך? ‫-ועוד איך!
‫אדוני, זה יותר מדי.
‫המנהל או ג'י־ואנג, אתה…
‫אתה כמו הקוסם מאוג'י־גון. מאיפה הרעיון?
‫אני רוצה את זה.
‫אל תחשבי על זה אפילו. זה שלי.
‫זה שלי, מון־יונג. כולו שלי.
‫גם אני רוצה סיבוב!
‫אדוני, אני יודע שאתה נותן את זה ‫בתמורה לציור הקיר, אבל זה יותר מדי.
‫העיקר הכוונה.
‫אבל אני רוצה לתת לך את זה.
‫סבלתם מאוד בגלל מה שקרה.
‫העסקתי אדם שלא הייתי צריך להעסיק.
‫גם אני חייב לך התנצלות. ‫פשוט תקבל אותה ונסגור עניין.
‫זה ישפר את הרגשתי.
‫אבל לא נוח לי לקבל את זה.
‫אז תקיים את הבטחתך ‫ותבלה איתי כשיהיה לך זמן.
‫בהחלט.
‫אתם צריכים
‫לצאת לטיול ארוך בקרוון הקמפינג.
‫אפשר ללמוד דברים רבים כשמטיילים.
‫אבל לא יהיה קל לטפל בשני אלה.
‫נכון. אבל נראה לי
‫שיהיה כיף.
‫אני רוצה לעבור לשכונה הכי מפחידה.
‫קדימה, נלך.
‫תמיד רצית שנצא לטיול יחד, שלושתנו.
‫בקרוון קמפינג.
‫זו הסיבה שציירת את זה?
‫אבל אנחנו כבר לא צריכים לברוח מהפרפר
‫אז למה שניסע רחוק מכאן בקרוון הקמפינג?
‫אני לא רוצה לנסוע.
‫לא, אנחנו לא בורחים.
‫אנחנו יוצאים לטיול.
‫מה ההבדל?
‫אני לא רוצה לנסוע.
‫כשבורחים,
‫נוסעים למקום רחוק במטרה לא לחזור.
‫אבל טיול
‫זה נסיעה למקום רחוק בכוונה לחזור.
‫למה בכלל לנסוע אם רוצים לחזור?
‫אני לא רוצה לנסוע.
‫אז למה אוכלים אם ממילא מחרבנים אחר כך?
‫אמרת שנגמרו לך הסיפורים ‫שאת רוצה לכתוב עליהם.
‫את צריכה לנסוע לטיול כדי לקבל השראה.
‫שמעתי שסופרים מקבלים רעיונות
‫לספרים הבאים כשהם מטיילים.
‫נאכל, נישן וניסע. וחוזר חלילה.
‫אתה באמת חושב שאם נעשה ‫את זה שוב ושוב בקרוון הקטן
‫אקבל השראה ככה פתאום?
‫אין לדעת
‫עד שמתחילים בטיול.
‫תוכלי לנסות למצוא השראה
‫בזמן שאני קורא ולומד.
‫וסאנג־טה יעבוד על הציורים שלו.
‫תוכנית טובה, לא?
‫לא יודעת.
‫היי.
‫אמרת שאת רוצה לנסוע איתי.
‫אולי לא לטיול ארוך.
‫אם אתה באמת רוצה לנסוע, ניסע ליום אחד.
‫"טיול ליום אחד"? את רצינית?
‫אני רק רוצה לצאת לדרך בלי להחליט על יעד
‫ולהמשיך לנסוע בלי לדאוג לגבי העתיד.
‫זה אולי ייקח חודש או חצי שנה,
‫נמשיך לנסוע עד שנרצה לעצור…
‫תירגע.
‫אל תתלהב.
‫נסה לספור עד שלוש ‫כשאתה לא יכול לשלוט בעצמך.
‫זה יעזור לך להירגע.
‫כלומר…
‫איך הם עשו לי את זה?
‫אני מדכא את עצמי כל השנים
‫וסובל הכול.
‫הם בטח מודעים לכך.
‫אז איך הם יכולים לעשות לי את זה?
‫לא ייאמן. נכון, ג'ה־סו?
‫כן, אתה צודק.
‫אלוהים.
‫תהיתי למה הזמנת אותנו לשתות על חשובנך.
‫ברור שרצית לשחרר קצת קיטור.
‫כמה אתה מתייסר מדבר כל כך פעוט.
‫היי, גאנג־טה. איך השלמת עם זה עד עכשיו?
‫הם מוציאים ספר אגדות ביחד
‫אז אני מוקצה.
‫נידו אותי.
‫אבל…
‫לא התלוננתי בכלל.
‫טיפלתי בהם לאורך כל התהליך.
‫נכון. בלי עזרתך, גאנג־טה…
‫הספר בכלל לא היה רואה אור.
‫נכון? ‫-כן.
‫נכון? ‫-כן, בהחלט.
‫זה מוגזם לבקש?
‫כן?
‫זה לא שאני רוצה לנסוע לסרנגטי.
‫אני לא יכול לנסוע לשם כי אין לי דרכון.
‫אתה מבין? זה לא שאני רוצה לטוס לחלל…
‫באמת…
‫רק רציתי ששלושתנו ניסע לטיול בקרוון.
‫שניסע בהרים ובשדות, מבינים?
‫אמרתי, "פשוט ניסע ונראה מה יקרה".
‫הם לא מוכנים את זה לעשות למעני?
‫אתה צודק לגמרי! גאנג־טה, השלמת עם הרבה.
‫סאנג־טה ומון־יונג לא יכולים ‫לעשות לך את זה. הם חייבים לך התנצלות!
‫אלוהים, אני ממש מצטער.
‫גאנג־טה, אני מתנצל בשמם מעומק הלב.
‫באמת?
‫כן, כמובן.
‫אתה באמת מאמין בזה?
‫בלי ספק.
‫גם אתה?
‫כן, כמובן.
‫זה הכול זיוף. זה שקר מוחלט.
‫זה זיוף, שקרנים.
‫אלוהים!
‫קח. ‫-הוא שיכור מת.
‫איפה היית?
‫יודע מה השעה עכשיו?
‫מה קורה? שתית?
‫הוא מסריח מאלכוהול. ברור שהוא שתה.
‫היי.
‫למה המזוודה? אתם נוסעים לאנשהו?
‫מה נראה לך? אמרת שאנחנו צריכים ‫לנסוע לטיול ארוך.
‫עשינו הצגה אתמול כדי להפתיע אותך כשתחזור.
‫התעצבנת עלינו והסתלקת.
‫ועוד שתית?
‫תלבש את זה. זו החולצה המשפחתית.
‫זה כל כך חמוד. תראה את זה. חמוד אש.
‫למה לעבוד עליי אם התכוונתם לבוא?
‫שניכם, ברצינות…
‫אלך ללבוש את זה.
‫קדימה. ‫-קדימה.
‫אגב, למה שתית כל כך הרבה?
‫לא יודע. ‫-שתית לבד?
‫מה נסגר. אומללה שכמוני.
‫הצקת לנו על הטיול הזה
‫ועכשיו אתה סובל מהנגאובר. ‫יופי של התחלה לטיול.
‫אתה בסדר, גאנג־טה? כואב לך הראש?
‫אתה רוצה להקיא?
‫לא, אני בסדר. ‫-אתה בסדר?
‫לא משנה. אתה תמיד אומר שאתה בסדר.
‫ברור שאתה לא בסדר.
‫קו מון־יונג, לא יפה לכעוס ‫על מישהו שלא מרגיש טוב.
‫למה את מתעצבנת?
‫מה? אתה מטיף לי עכשיו?
‫הוא זה שטעה. ‫למה אני צריכה לשמוע את הבולשיט הזה?
‫"בולשיט"?
‫זו הפעם הראשונה ששמעתי את המילה.
‫זו קללה, נכון?
‫קיללת אותי עכשיו?
‫כן? אז אלמד אותך לקח. תראי מה זה.
‫עזוב! ‫-תראי מה זה!
‫עזוב, נודניק! ‫-תפסיקי לקלל!
‫הוא התחיל. ‫למה אני צריכה לשמוע את הבולשיט הזה?
‫שוב אמרת את זה! ‫-אוף.
‫די כבר! ‫-שיט!
‫מה? "שיט"? ‫-זה כואב!
‫"שיט"? ‫-בחיי!
‫האטריות יתרככו. בוא לאכול.
‫לא, תודה.
‫תאכל.
‫אם תבזבז אוכל, תיענש.
‫בוא נאכל יחד. ‫-טוב, אחלק את זה לשתיים.
‫"זה לא טיול הקרוון שחלמתי עליו."
‫קיבלת תזכורת מהמציאות?
‫"תזכורת מהמציאות"? מה הכוונה?
‫להבין איפה אתה חי.
‫כמו להתעורר מחלום שחצני.
‫הבנתי.
‫אני צריך תנומה.
‫תעירו אותי לארוחת הערב.
‫אתה צריך ללמוד כמה מילות סלנג.
‫אני מנסה. תנהג בדרך ארץ.
‫יודע מה זה ק"ק?
‫כן, זה "קפה קר".
‫אז מה זה ק"ח?
‫קפה חם.
‫שיהיה. ‫-ק"ח זה "קפה חם" ו…
‫אתה לא הולך לישון?
‫אני לא מצליח להירדם.
‫אני מצטערת.
‫על מה?
‫שפגעתי בך פעמיים
‫פיזית.
‫אני מקווה מאוד
‫שאף פעם לא תיפגע שוב.
‫וגם…
‫תודה.
‫שהוצאת אותי
‫לטיול הזה.
‫מה נכנס בך? זה לא אופייני לך.
‫אני אוהבת אותך,
‫מון גאנג־טה.
‫אני לא
‫מעמידה פנים.
‫אני אוהבת אותך באמת.
‫אני מתכוונת לזה.
‫סאנג־טה.
‫בוא ניסע לנאמהיי היום.
‫גאנג־טה, מון גאנג־טה.
‫כן.
‫אתה נהנה?
‫כן, כיף לי בטירוף.
‫רוצה להמשיך לנסוע בקרוון?
‫כן.
‫עד… עד מתי?
‫עד… עד שיימאס לנו, נראה לי.
‫הבנתי.
‫אז… אז סע עם מון־יונג.
‫אני רוצה לנסוע למקום אחר.
‫למה? אתה לא נהנה מהטיול?
‫כן. אני נהנה מאוד. גם לי כיף מאוד,
‫אבל אני…
‫אני רוצה לעבוד.
‫אני רוצה לאייר
‫ולעבוד על ספרי ילדים. אני נהנה מזה יותר.
‫הבנתי.
‫בסדר. נחזור הביתה.
‫לא, תמשיכו לשחק.
‫אני רוצה לעבוד.
‫אמרו שמישהו יאסוף אותי עוד מעט.
‫בסדר, ניסע.
‫קו מון־יונג!
‫מון־יונג. ‫-כן?
‫עוד סופר ילדים התאהב בציורים שלי
‫ורוצה לעבוד איתי.
‫הוא אמר שהספר שלו זקוק לאיורים שלי.
‫סאנג־טה. ‫-מישהו
‫זקוק לי.
‫אני נחוץ.
‫סאנג־טה, גם אני זקוקה לאיורים שלך.
‫סאנג־טה.
‫אתה תסתדר
‫בלעדיי?
‫אתה לא
‫תזדקק לי?
‫מון גאנג־טה
‫שייך למון גאנג־טה.
‫אני לא שייך לסאנג־טה!
‫אני שייך לעצמי!
‫מון גאנג־טה שייך למון גאנג־טה!
‫מון גאנג־טה שייך למון גאנג־טה.
‫אתה שייך לעצמך ואני שייך לעצמי.
‫טוב.
‫אני שייך לעצמי.
‫אני לא שייך לך.
‫מון גאנג־טה
‫שייך למון גאנג־טה.
‫מון גאנג־טה שייך למון גאנג־טה.
‫רגע.
‫גאנג־טה.
‫אל תבכה, גאנג־טה.
‫גאנג־טה.
‫תודה לך.
‫גאנג־טה.
‫תודה.
‫תודה, סאנג־טה.
‫אני אסיר תודה
‫שאתה אחי הגדול.
‫תודה.
‫מון גאנג־טה שייך למון גאנג־טה.
‫שלום!
‫שלום. ‫-שלום.
‫אקח את התיק שלך. ‫-תודה.
‫בסדר.
‫תודה.
‫ביי!
‫ביי, חבר'ה!
‫קו מון־יונג, מון גאנג־טה!
‫ביי!
‫לא לריב!
‫נשיקה עדיפה על ריב, כן?
‫"הם החלו במסע חדש
‫למצוא את פניהם הגנובים
‫ומכשפת הצללים המרושעת נקרתה שוב בדרכם.
‫היא חטפה את הנער במסכה
‫אשר בכה על אימא שועלה,
‫ואת הנסיכה חסרת הרגש שרקדה עם הליצן."
‫"'לא תצליחו למצוא את פניכם השמחים.'
‫אחרי שהטילה עליהם את הקללה, היא נעלה אותם
‫במחילה עמוקה ואפלה.
‫איש הקופסה מצא את המחילה כמה ימים אחר כך,
‫אבל הפתח היה כה צר,
‫שהוא לא הצליח להיכנס."
‫"'מה אעשה? אני צריך להסיר את הקופסה מהראש
‫כדי להיכנס למחילה.'"
‫"ברגע ההוא, קולו של הנער במסכה ‫הגיע אליו מתוך המנהרה."
‫"'אדון, אל תדאג לנו. ברח הרחק מכאן.
‫מכשפת הצללים תחזור בקרוב.'"
‫"אבל איש הקופסה אזר אומץ
‫להסיר את הקופסה מראשו ונכנס למחילה
‫והציל את הנער במסכה ואת הנסיכה חסרת הרגש.
‫כשיצאו מהמחילה האפלה, השניים ראו
‫את פניו של האיש מכוסים ‫בבוץ ולכלוך במקום הקופסה
‫והחלו לצחוק.
‫הם צחקו וצחקו.
‫בזמן שצחקו ללא שליטה,
‫נפלה המסכה מפניו של הנער."
‫"הפחית שעטפה את גופה של הנסיכה חסרת הרגש
‫נפלה גם היא והשמיעה קרקוש."
‫אני אוהב אותה.
‫"זה מה שאמר איש הקופסה, ‫אחרי שהסיר את הקופסה
‫וראה את שניהם צוחקים כשהם מוצאים ‫את פניהם האמיתיות."
‫"מאושר."
‫הוא מאושר.
‫אני מאושר.
‫"מה שמכשפת הצללים גנבה מהם
‫לא היו פניהם האמיתיות
‫אלא את האומץ למצוא אושר."
‫ביי!
‫הינה. ‫-תן לי.
‫הוא אמר שנשתה קפה קודם.
‫וואו.
‫יש לנו קפה, נכון?
‫לא שתיתם קפה כבר?
‫איפה הקפה?
‫אביא לך.
‫בואו ננסה שוב.
‫שתוק, צבי מטופש!
‫ננסה שוב.
‫רגע.
‫די.
‫זה כלל לא כתוב. הבנת?
‫הבנת? ‫-כן.
‫סליחה.
‫…על הפרת חוזה,
‫הסכם בעל פה המבוסס על אמון זה מספיק. ‫זה כלל לא כתוב.
‫איך? הוא בסדר?
‫הוא משקר.
‫אביו של מר לי הוא שקרן.
‫הוא משקר.
‫אביו של מר לי שקרן.
‫הוא כמו אביו.
‫אני לא יכול לשים את האצבע אבל יש דמיון.
‫אתה טועה.
‫אני יפה מאוד.
‫אנחנו בכלל לא דומים. ‫-אל תשקרי, קו מון־יונג.
‫קאט.
‫אל תשקרי, קו מון־יונג.
‫אני יפה מאוד!
‫רוצה לריב?
‫חתיכת…
‫אולי…
‫רגע. מצטערת.
‫איפה היא?
‫איפה קו מון־יונג?