Po dlouhé miliardy let byl náš svět z velké části nehostinný…
zpustošený vlivem působení přírodních živlů.
Ale toto je příběh o tom, co se tehdy odehrávalo pod hladinou.
Zde se totiž, mimo všechny bouře, zrodil život,
který měl jednou provždy změnit podobu naší planety.
ŽIVOT NA NAŠÍ PLANETĚ
KAPITOLA DRUHÁ
NEZNÁMÉ ÚZEMÍ
PŘED 2,4 MILIARDAMI LET
Kdysi dávno předávno
vypadala Země úplně jinak, než vypadá dnes.
Její povrch tvořila z 90 % voda,
přesto se nedalo hovořit o modré planetě.
Hustá oblaka metanu totiž zbarvila atmosféru dožluta.
Na pevnině byly podmínky ještě o poznání horší.
Mohly za to sopky, které tu několik milionů let chrlily lávu.
Jejich exploze byly jedním z mála zvuků, které se linuly jinak tichou krajinou.
Na světě s toxickým vzduchem a proudy rozžhavené lávy
nemohl existovat život, jaký známe dnes.
Avšak v prehistorických oceánech
se na něj pozvolna zadělávalo.
Pod hladinou se vznášela hustá mračna planktonu.
Tyto mikroskopické organismy vyvinuly něco zcela nového,
fotosyntézu.
Přeměňují jí sluneční světlo na energii, díky které rostou.
Jde o průlom natolik zásadní,
že plankton bude jednoho dne stát u vzniku každé rostliny na Zemi.
Ale to není vše.
Jedním z vedlejších produktů fotosyntézy je i jistý plyn,
bez kterého by se nezrodili živočichové…
Je jím kyslík.
V průběhu dvou miliard let
vyprodukoval plankton kyslíku tak závratné množství,
že změnil celou naši planetu.
Rázem nebyla Země nehostinná a stal se z ní nový svět,
kde se mohl život konečně rozběhnout na plné obrátky.
I dnes, o miliony let později,
si můžeme udělat obrázek o tom, jak tato další vlna života vypadala.
Protože v jistých částech našich mělkých moří
má život dodnes stejně primitivní podobu jako tenkrát.
Možná se to nezdá,
ale jde o živočichy…
velmi podobné prvním složitějším organismům.
Většinou mají měkká těla a žijí přisedle na mořském dně.
Disponují smysly.
Někteří se dokonce mohou rozhlížet po okolí.
Řada z nich získává potravu filtrováním vody.
Odchytávají plankton,
mnohdy značně nevšedními způsoby.
Ale ne všichni trčí celý život na jednom místě.
Někteří se hýbou,
prozkoumávají mořské dno
jako jejich dávní předci před mnoha miliony let.
Zdejší mělčiny připomínají na první pohled ráj,
jako by tu život jen vzkvétal.
Avšak zdání klame.
Při pobřeží dnešní Kalifornie
žije keřil velký.
V tomto pomalém stvoření dřímá obávaný dravec.
Stejně jako jeho předkové,
i on je zde na lovu.
Přizpůsobil se životu predátora.
A nejradši si smlsne
na sasankách.
Ale podobně jako první predátoři
má i keřil rozhodně co zlepšovat…
V těchto končinách totiž platí, že načasování
je klíčem k úspěchu.
Naštěstí pro dravce
je tato kořist přisedlá ke dnu
a nemůže se skrývat věčně.
Jak sasanka dopadne?
Bude sežrána zevnitř.
PŘED 530 MILIONY LET
Nástup predace tehdejšími oceány zásadně otřásl.
Ti, kteří byli kořistí, se museli přizpůsobit, aby nevyhynuli.
A jedna skupina se přizpůsobila do té doby zcela nevídaným způsobem.
Přestože šlo o jednoho živočicha,
odškrcením z něj vznikali noví jedinci,
kteří se plně osamostatnili.
Medúzy.
Před 530 miliony let
se staly prvními živočichy,
kteří se odpoutali ode dna a plavali.
Ale predátory se to tu již tehdy jen hemžilo.
Jedovaté harpuny
těchto sasanek dokážou udělají s medúzou krátký proces.
A je jich tu tolik,
že se jim takřka nedá uniknout.
Lapena.
Avšak ne nadlouho.
Konečně na svobodě.
Jelikož mohly plavat,
byly medúzy prvními, kdo se odvážil na cestu z mělčin
na otevřené moře.
Ryby tehdy ještě neexistovaly,
a medúzy tak neměly přirozeného predátora.
Postupem času je následovali další.
Avšak před více než půl miliardou let
patřil oceán jen jim.
PŘED 508 MILIONY LET
Ti, kteří trčeli nadále u dna,
museli predaci čelit poněkud jinak.
Tento podivný tvor
se nazývá trilobit.
A jeho revoluční adaptace?
Pancíř.
Trilobiti byli jedněmi z prvních představitelů zbrusu nové dynastie
členovců.
Vyvinula se u nich vnější kostra,
jakási štítová ulita chránící jejich křehká těla.
Ve zdejších vodách nezbytnost.
Toto je anomalocaris.
Podivně vypadající živočich,
jehož jméno by se dalo volně přeložit jako „atypická kreveta“.
A v tropických mělčinách období před 508 miliony let
šlo o vůbec prvního vrcholového predátora na světě.
Ač má trilobit svůj pancíř, pro jistotu se stejně skrývá.
Ale jakmile vyleze ven, je v ohrožení.
Protože jestli tento lovec něčím vyniká…
tak je to jeho rychlost.
Na rozdíl od medúzy dokáže anomalocaris plavat přesně a rychle.
Ale ani to vždy nestačí…
Když je trilobit zahnán do kouta, přijde jeho pancíř obzvlášť vhod.
Jakmile se stočí do klubíčka, stane se nezranitelným.
Na to je i atypická kreveta krátká.
Voda je čistá, a tak může trilobit pokračovat vesele dál.
Má namířeno na jedno z nejkrásnějších míst
prehistorického oceánu…
Zde se trilobiti páří.
Za účelem zplození potomstva se jich tu scházejí tisíce.
Při vývoji života slavil pancíř natolik zásadní úspěch,
že bezmála 80 % všech dnes žijících živočichů,
včetně brouků, pavouků a krabů,
je potomky tohoto prastarého členovce.
Ale ani pancíř ho neochránil před vším.
PŘED 468 MILIONY LET
O 40 milionů let později započala nová éra života,
rozmanitější než všechny předcházející.
Trilobiti jsou stále na výsluní,
ale jejich pancíř je ještě robustnější…
protože zrovna na tomto útesu hrozí nebezpečí v podobě nového predátora.
Předkové dnešních chobotnic a olihní
obdařeni gigantickým vzrůstem a chapadly jsou součástí dynastie hlavonožců.
Největším z nich, se schránkou dorůstající délky osmi metrů,
je cameroceras.
Trilobit je oproti tomuto majestátnímu lovci trpaslíkem.
Ale hlavní hrozbou není jeho velikost.
Cameroceras vyvinul nový způsob lovení kořisti,
kdy ji ani nepotřebuje vidět.
Ve zdejších vodách totiž při lovu nevyužívá jen zrak,
ale také hmat.
Jedinou nadějí trilobita je držet si bezpečný odstup.
Díky nůžkovitému zobáku,
který pronikne i skrze nejsilnější pancíř,
Cameroceras zdejším vodám vládne.
Avšak za zmínku stojí ještě jeden nový obyvatel.
Obdařen výrazem neustálého údivu,
toto je arandaspis…
raný předchůdce ryb.
Zatím nemá vyvinutou čelist,
a tak musí žrát drobotinu.
Zato se u něj vyvinulo něco,
co jednou změní běh dějin.
Díky nové vnitřní kostře je zároveň rychlý a hbitý.
Má totiž páteř.
Možná nepůsobí až tak oslnivě,
ale z ryb jako arandaspis se jednou zrodí všechny ostatní obratlovci:
obojživelníci, plazi, savci i ptáci.
Toto jsou jejich první krůčky
na nesmírně dlouhé životní pouti.
PŘED 445 MILIONY LET
O dvacet milionů let později čelil svět jedné z nejtěžších zkoušek.
Začalo se totiž citelně ochlazovat.
A to s sebou pochopitelně neslo dalekosáhlé následky.
Oceán začal pozvolna zamrzat.
Pro jeho obyvatele, do té doby zvyklé na tropické podmínky,
šlo o hotovou katastrofu.
Mělčiny se změnily v pohřebiště.
Nastalo první hromadné vymírání.
Smrtící mráz byl způsoben 60% poklesem množství oxidu uhličitého.
Bez tohoto hřejivého skleníkového plynu
byla planeta uvržena do doby ledové.
Mrzlo dlouhých 200 000 let.
V době největších mrazů pokrýval led bezmála polovinu zemského povrchu,
což způsobilo zánik 85 % veškerého života,
který tak nadobro zmizel v propadlišti dějin.
Tropické mělčiny měly utrum.
Přežila jen hrstka živočichů dřímajících v temných hlubinách.
Třeba taková loděnka,
drobnější příbuzný obřího camerocerase.
Světlo světa poprvé spatřila před stovkami milionů let,
ale přežila dodnes.
Vděčí za to faktu, že hluboký oceán se za tu dobu nijak zvlášť nezměnil.
V hloubce 600 metrů pod hladinou moře nedochází k zásadním výkyvům teplot,
tudíž se tu udržují stálé podmínky.
Jakmile udeřila doba ledová,
vydalo se do hlubin plno nejrůznějších druhů.
Ale hlavonožci tu vyloženě vzkvétali.
Spousta z nich brázdí hlubiny dodnes…
včetně chobotnic a olihní.
Jejich želatinová těla hravě odolají i zdejšímu enormnímu tlaku.
A díky vyvinutým smyslům nemají problém se zorientovat ve všudypřítomné temnotě.
Neomezeni tělesnou schránkou,
vyvinuli se do všemožných rozměrů a tvarů.
Jenže tento černočerný svět nepatří jen jim.
Žijí v něm i členovci, například velekrabi…
opatrně našlapující po dně oceánu.
A v neposlední řadě také obratlovci.
Avšak potravy je tu pro ně pomálu, a tak jsou spíše vzácní.
V hlubokém oceánu žije dnes pouze asi 10 % ryb.
Nedaří se jim tu zrovna nejlépe…
Na rozdíl od hlavonožců,
kteří jsou pro zdejší podmínky takřka dokonalými predátory.
Tento garnát to možná brzy sám pocítí.
Všude kolem něj se ve vodě třpytí světélkující plankton.
Jak se něco šustne, hned se na okamžik rozzáří.
Ale garnát má společnost.
Maskovaná oliheň
ho potají sleduje.
Její velké oči vidí i ve tmě neobyčejně dobře.
Díky odleskům světla
ví o každém jeho pohybu.
Stačí počkat na správnou chvíli.
Garnát nic netušil.
Vzhledem k mimořádně vyvinutým smyslům
není překvapením, že se olihni v tomto chladném, temném světě tak daří.
Ale pro ty, kdo zažili dobu ledovou,
se brzy začalo oteplovat.
PŘED 444 MILIONY LET
Dvě stě tisíc let po zásadním ochlazení
prostoupila všudypřítomný led modrá žíla.
Voda.
Oxidu uhličitého výrazně ubylo,
a tak se začalo všude oteplovat.
Přišla celosvětová obleva.
Zpočátku to šlo pomalu, ale pak se tempo výrazně zrychlilo.
Netrvalo to dlouho a stometrové ledovce
se začaly bortit do oteplujícího se oceánu.
Do několika tisíců let
se roztála bezmála polovina veškerého ledu na Zemi.
A po pár dalších všechen.
Ti, kteří se kvůli mrazu uchýlili do hlubin,
mohli nyní vyplout zpět.
Nedaleko pobřeží dnešní Austrálie
plave tento mladý samec sépie vějířovité.
Stejně jako její předci z doby ledové
se vydává do mělčin kvůli páření.
Jenže není zdaleka první.
Předhonil ho i alfa samec…
žárlivě střežící svou vyvolenou.
Nemá rozhodně v zájmu se o ni dělit.
Menší ze samců se však nenechá odradit.
Místo toho trpělivě vyčkává
a pozoruje.
Když v tom vstoupí na scénu další samec.
A dává najevo, že se hodlá…
alfa samci postavit.
Ani jeden z nich nehodlá ustoupit, a tak je boj na spadnutí…
Mladý sameček se chopí šance.
Přibližuje se, zatahuje chapadla
a mění barvu…
aby dokonale napodobil
samičku.
Používáním mozku místo svalů
se proplíží se až na místo určení.
Alfa samec má za to, že teď střeží místo jedné samice
hned dvě.
Nemá nejmenší tušení, že se ten prohnaný vetřelec
mezitím páří s jeho vyvolenou.
Mimořádný intelekt a pozoruhodně vyvinuté smysly
pomohly hlavonožcům osídlit každý oceán na Zemi.
Avšak v mělkých vodách
jsou na rozdíl od jejich vzrostlých předků málokdy na špičce potravního řetězce.
V prehistorických oceánech
se totiž chystala usednout na trůn nová dynastie.
PŘED 374 MILIONY LET
Sedmdesát milionů let po velké oblevě,
v období zvaném devon,
o sobě dali vědět obratlovci.
Toto je dunkleosteus,
potomek drobounkého arandaspise.
Pyšní se délkou devíti metrů, takže rozhodně žádný chudáček.
I jeho mláďata o poloviční velikosti jsou obávanými predátory.
Tento mladík si ve okolních vodách vyhlídl cíl,
amonity,
blízké příbuzné dnešních hlubokomořských loděnek.
Jelikož je to obratlovec,
dokáže s nimi dunkleosteus držet krok.
Ale amoniti mají tajný trumf…
Tryskový pohon.
Na přechytračení mláděte to stačí.
Jakmile začne kroužit kolem,
amonit ho následuje.
Chrání své tělo krunýřem.
Kdysi dávno by tato obrana zabrala.
Ale dunkleosteus má zbraň, která jeho prťavému předkovi chyběla.
Čelisti.
Dokážou kořist lapit a rozdrtit.
Stačí najít ten správný úhel.
Naštěstí pro amonita
nemá mládě čelisti zatím dostatečně silné.
Ale o dospělém jedinci se to říct nedá.
Spojení páteře a čelistí se ukázalo být klíčem k úspěchu.
Dokonce tak zásadním, že od této chvíle
byli obratlovci již jen na vzestupu.
Dnes plave po světě přes 30 000 druhů ryb.
Čtyřicetkrát více než hlavonožců.
Ač jsou podivuhodně rozmanité,
všechny disponují tímto dokonalým spojením.
Páteř jim dodává rychlost a sílu,
nehledě na velikost,
a čelisti
umožňují skus.
Ale to není jejich jediné využití.
Některé ryby jimi chrání jikry.
Jiné se dvoří.
A pak je tu slizounek Blanchardův.
Nejenže čelistmi chytá kraby.
Pomáhají mu vytvořit jeden z nejděsivějších výjevů přírody…
kterým zastrašuje konkurenci.
V jeho případě záleží především na velikosti.
Tento slizounek si díky nim vydobyl svou část mořského dna,
ale čelisti dopomohly k úspěchu i jiným nechvalně proslulým rybám.
Poprvé se objevily před více než 400 miliony let.
A od té doby zasévají strach.
Řeč je
o žralocích.
K vítěznému spojení v podobě páteře a čelistí
přidali smysly natolik vytříbené,
že zaznamenají kořist na vzdálenost několika set metrů.
Většinou jsou navíc urostlí a silní.
Dokonalejšího zástupce
mořských predátorů byste jen těžko pohledali.
V mořích západní Austrálie
se tyto ryby srocují, aby byly v bezpečí.
Ale žraloci se nikam neženou.
Mají totiž zvláštní plán útoku.
Zdá se, že spolupracují.
Někteří plavou vzhůru, aby hejno nahnali k hladině.
Jiní se přibližují ze stran
a vyhánějí ryby z hloubky na mělčinu.
Je jich několik set,
a tak hrají čistě na čas.
Kořisti postupně docházejí síly.
Tuto loveckou techniku přiváděli k dokonalosti několik milionů let.
Krveprolití nastane do pár okamžiků.
Od velké oblevy dostáli minimálních změn,
přesto jsou žraloci jednou z nejúspěšnějších dynastií všech dob.
Jejich vzestup by však nenastal bez pádu jejich hlavních konkurentů.
PŘED 360 MILIONY LET
Jsme zpět v prehistorických oceánech,
kde vládl 20 milionů let dunkleosteus.
Krutostí se mu žraloci nemohli ani zdaleka rovnat.
Neblahý osud ho potkal čistě vinou nešťastné náhody…
zapříčiněné planktonem.
O několik miliard let dříve
stál plankton u zrodu všech živočichů.
Ale teď za ním div neudělal tečku.
Nenadálé přehlcení oceánu živinami
způsobilo přemnožení planktonu
nevídaných rozměrů.
Jakmile zakalil sluncem zalité mělčiny, začal postupně hnít…
čímž výrazně pokleslo množství kyslíku v oceánech.
Bez přítomnosti této životně důležité látky se živočichové začali dusit.
Těm, kteří nebyli schopni brčálovému kalu uniknout, zbývalo jediné…
Vyhynout.
Dunkleosteus byl jedním z mnoha, o které naše planeta přišla.
Na pobřeží všude po světě vyplavilo moře uhynulá těla.
Přežila jen hrstka šťastlivců, včetně tehdejších žraloků.
Tato katastrofa skončila úhynem 80 % všeho živého v oceánech,
šlo o druhé hromadné vymírání.
Avšak to je jen jedna strana mince.
Živiny, které přemnožení planktonu způsobily,
nevznikly v oceánu.
Dostaly se do něj z pevniny.
Vyprodukovaly je rostliny při jednom z nejúžasnějších úkazů všech dob…
ozeleňování planety Země.
Původně sopkami zpustošená pustina
nyní překypovala životem.
Nová podoba světa skýtala i novou příležitost.
Rostliny vyšlapaly cestu
a živočichové je následovali.
Netrvalo to dlouho a souboj o nadvládu nad pevninou mohl začít.
Překlad titulků: Vojtěch Tuček