I milliarder af år var store del af vores verden meget ugæstfri.
Den var hærget af naturkræfter og elementernes rasen.
Men dette er historien om, hvad der skete under bølgerne.
Her, beskyttet mod stormene, havde livet taget fat.
Det skulle ændre vores klode for evigt.
LIVET PÅ VORES KLODE
KAPITEL 2
DEN FØRSTE GRÆNSE
FOR 24 MILLIARDER ÅR SIDEN
Går vi langt tilbage i tiden,
lignede Jorden ikke den verden, vi kender i dag.
Næsten 90 % af overfladen var vand,
men det var ingen blå planet.
I stedet havde store skyer af metan farvet atmosfæren gul.
På land var forholdene endnu værre.
Vulkaner havde været udbrudt i millioner af år.
Deres eksplosive kraft
var en af de få lyde i dette ellers stille område.
Verden bestod kun af giftig luft og floder af smeltet sten.
Livet, som vi kender det, var umuligt.
Men i det forhistoriske hav rører noget på sig.
Under overfladen findes et stort område med plankton.
Mikroskopiske celler som disse har lige udviklet noget nyt.
Fotosyntese.
Det betyder, at de kan bruge solens energi til at vokse.
Et afgørende gennembrud.
Plankton vil en dag give liv til hver eneste plante på Jorden.
Men det er ikke alt.
Et biprodukt af fotosyntese er en gas,
den manglende ingrediens, dyrelivet skal bruge for at eksistere.
Ilt.
I næsten to milliarder år
producerede plankton så meget ilt, at det forvandlede vores klode.
Jorden var ikke længere fjendtlig, men blev en ny verden,
hvor livet endelig fik frit løb.
I dag, millioner af år senere,
er det stadig muligt at få et glimt af, hvordan den næste bølge af liv så ud.
I dele af vores lavvandede have
ligner livet stadig det fra den mere primitive tid.
Det er svært at se, men det er dyr.
De er meget lig de første komplekse livsformer.
De fleste er bløde og rodfæstede til havbunden.
Alle har sanser.
Nogle af dem kan endda se deres omgivelser.
Mange af dem får deres mad ved at filtrere plankton,
nogle gange på de mest underlige måder.
Men ikke alle dyr her sidder fast på ét sted.
Nogle kan bevæge sig og udforske havbunden
som deres banebrydende slægtninge for millioner af år siden.
Disse lavvandede have ligner måske en slags eden,
en sikker havn for liv.
Men det er intet paradis.
Ud for det moderne Californiens kyst
findes denne regnbuefarvede nøgensnegl.
Bag dens langsomme natur skjuler der sig en dyster side
Ligesom sine forfædre er den på jagt.
Den er tilpasset et liv som rovdyr.
Dens foretrukne bytte er søanemoner.
Men som de første rovdyr har nøgensneglen plads til forbedringer.
For her er timing…
…altafgørende.
Heldigvis for jægeren er dens bytte forankret til havbunden
og kan ikke gemme sig for evigt.
Anemonens skæbne?
At blive spist indefra og ud.
FOR 530 MILLIONER ÅR SIDEN
Rovdyrenes ankomst var et seismisk skift i de gamle have.
De jagede måtte tilpasse sig eller risikere udryddelse.
En gruppe tilpassede sig på en hidtil uset måde.
Selvom de var ét dyr,
kunne de dele sig i lag af individer,
der så brød fri.
Vandmænd.
For 530 millioner år siden
var vandmænd de første dyr, der undslap havbunden og svømmede.
Men der var allerede rovdyr overalt.
Bevæbnet med giftige harpuner
dræber søanemoner de små vandmænd så let som ingenting.
Der er så mange af dem, at det virker umuligt at flygte.
Fanget.
Men ikke længe.
Endelig fri.
Da de havde evnen til at svømme,
vovede vandmænd sig som de første ud fra det lave vand
og ud på det åbne hav.
Her, hvor fisk endnu ikke havde udviklet sig,
var vandmænd i frihed for rovdyr.
Med tiden skulle andre følge efter.
Men for mere end en halv milliard år siden tilhørte det åbne hav dem.
FOR 508 MILLIONER ÅR SIDEN
De, der stadig sad fast på havbunden,
havde brug for en anden tilgang for at undslippe rovdyr.
Dette nysgerrige væsen er en trilobit.
Dens banebrydende tilpasning er dens rustning.
Trilobitten er en af de første i et helt nyt dynasti,
leddyrene.
De har udviklet et ydre skelet,
en skjoldlignende skal, der beskytter deres bløde indre.
Og i disse farvande har de brug for det.
Dette er Anomalocaris.
Et bizart udseende dyr, hvis navn betyder "den unormale reje".
I de lavvande tropiske have for 508 millioner år siden
er det verdens første toprovdyr.
På trods af trilobittens rustning gør den klogt i at gemme sig.
Men væk fra kløfterne er der ingen steder at skjule sig
for det, der gør denne jæger så speciel,
er dens fart.
I modsætning til vandmænd kan Anomalocaris svømme med både retning og tempo.
Men det er ikke altid nok.
Når den bliver trængt op i en krog, kommer trilobittens rustning til sin ret.
Når den ruller sig sammen til en bold, bliver den uigennemtrængelig.
Selv for den unormale reje.
Når der er fri bane, fortsætter trilobitten glad videre.
Den leder efter en af havet største seværdigheder.
Trilobitternes ynglested, hvor tusinder samles for at yngle.
I livets historie har rustning været en så stor succes,
at næsten 80 % af alle dyr i dag,
herunder insekter, edderkopper og krabber,
er beslægtet med dette gamle leddyr.
Men deres rustning kunne ikke beskytte dem mod alt.
FOR 468 MILLIONER ÅR SIDEN
Fyrre millioner år senere er en ny æra af livet begyndt
med større mangfoldighed end nogensinde før.
Trilobitter lever stadig i bedste velgående,
men deres rustning er endnu stærkere.
På dette rev kommer faren fra en ny slags rovdyr.
De er forfædre til nutidens blæksprutter.
Disse giganter med fangarme tilhører et dynasti kendt som Cephalopoda.
De største, med en otte meter lang skal, er Cameroceras.
Den gigantiske jæger tårner over trilobitten.
Men truslen kommer ikke fra deres størrelse.
Cameroceras har udviklet en ny måde at fange deres bytte,
selv når de ikke kan se det.
I disse farvande jager de ikke kun ved hjælp af syn,
men også berøring.
Det eneste, trilobitten kan gøre, er at holde sig uden for rækkevidde.
Med et sakseagtigt næb, der kan skære gennem den hårdeste rustning,
dominerer Cameroceras disse have.
Men der er endnu en vigtig nyankommen.
Den ser ud, som om den altid er overrasket,
denne Arandaspis.
Den er en tidlig slags fisk.
Den har ikke udviklet en kæbe, så den kan kun suge levningerne op.
Men det, den har udviklet, vil ændre historiens gang.
Den har et nyt, indre skelet, der gør den både hurtig og smidig.
En rygrad.
Selvom den måske ikke ser ud af meget,
er fisk som Arandaspis forfædre til alle andre hvirveldyr:
padder, krybdyr, pattedyr og fugle.
Men nu er hvirveldyr kun lige startet
på en meget, meget lang rejse.
FOR 445 MILLIONER ÅR SIDEN
Tyve millioner år senere stod livet over for en af sine største udfordringer.
Klimaet blev pludselig koldere.
Denne udvikling skulle få alvorlige konsekvenser.
Lidt efter lidt begyndte havet at fryse.
For beboerne i Jordens engang tropiske farvande,
var det en katastrofe.
Det lavvandede hav blev en frossen kirkegård.
Verdens første masseudryddelse.
Den dødelige kulde var forårsaget af et fald i kuldioxid på 60 %.
Uden denne drivhusgas til at opvarme den blev kloden kastet ud i en istid.
Den skulle vare i 200.000 år.
Da det var værst, var næsten halvdelen af verden dækket af is,
hvilket fik 85 % af alt liv
til at gå tabt fra vores stamtræ for evigt.
Uden de tropiske lavvandede have
var de få overlevende dem, der kunne søge mod dybere vand.
Dyr som nautilen,
en mindre slægtning til den kæmpe Cameroceras.
Den udviklede sig for hundredvis af millioner år siden,
men eksisterer stadig i dag.
Årsagen til dens succes er havets uforanderlige natur.
Mere end 600 meter under havoverfladen svinger temperaturen sjældent,
så det er et stabilt fristed.
Da istiden ramte, var alle slags dyr på vej ned i afgrunden.
Men Cephalopoda trivedes.
I dag er det dybe hav stadig beboet
af blæksprutter i alle afskygninger.
Deres geléagtige kroppe påvirkes ikke af dybets enorme pres.
Og deres imponerende sanser lader dem finde vej i mørket.
De er ikke længere bundet af skaller,
men har udviklet sig til næsten alle størrelser og former.
Men de er ikke alene i denne kulsorte verden.
Leddyr, som denne edderkoppekrabbe, bor her også.
De føler sig vej hen over havbunden.
Ved siden af dem er hvirveldyrene.
Der er kun lidt mad, så de er et sjældent syn hernede.
Kun omkring 10 % af alle fisk i dag lever i det dybe hav.
Det er ikke et sted, hvor de stortrives,
i modsætning til Cephalopoda, der er blevet dybets farligste rovdyr
hvilket denne reje snart opdager.
Overalt glimter vandet med bioluminescent plankton.
Enhver forstyrrelse får det til at lyse op et kort øjeblik.
Men rejen har selskab.
En halvt skjult blæksprutte ligger på lur.
Med sine store øjne ser den usædvanlig godt i mørket.
Ved at gå efter prikkerne af lys kan den følge alle rejens bevægelser.
Den behøver bare det rette øjeblik.
Rejen opdagede intet.
Med så utrolige sanser
er det ikke underligt, at blæksprutterne var denne kolde, mørke verdens herrer.
Men de, der levede i istiden, gik varmere tider i møde.
FOR 444 MILLIONER ÅR SIDEN
Da istiden havde varet i 200.000 år,
viste en blå revne sig i isen.
Vand.
Kuldioxidniveauet var faldet,
hvilket fik temperaturen til at stige.
Isen begyndte at smelte.
Først gik det langsomt, men så tog optøningen fart.
Gletsjere, der var flere hundred meter høje,
styrtede ned i det varme hav.
Inden for et par årtusinder var næsten halvdelen af klodens is smeltet.
Inden for et par mere var den helt væk.
De, der havde søgt tilflugt i dybet, kunne nu søge op mod overfladen igen.
Ud for kysten i nutidens Australien
lever denne unge blæksprutte.
Ligesom sine forfædre fra istiden
søger han efter en mage i det lavvandede hav.
Men andre er kommet ham i forkøbet.
Blandt andre denne alfahan.
Han beskytter jaloux sin udkårne.
Og han vil ikke dele.
Men den mindre han er ikke afskrækket.
I stedet ser han tiden an og venter,
indtil en ny han kommer ind på scenen
og gør sin hensigt klar.
Han vil udfordre alfahannen.
Da ingen trækker sig tilbage, er en kamp uundgåelig.
Den unge han griber chancen.
Da han nærmer sig, trænger han sine fangarme til sig
og skifter farve.
Han er en perfekt efterligning af en hun.
Ved at bruge hjerne i stedet for råstyrke sniger han sig ind.
Alfahannen tror nu, at han vogter ikke én hun…
…men to.
Han ved ikke, at denne snu unge indtrænger
parrer sig med hans udvalgte mage.
Deres usædvanlige intelligens og bemærkelsesværdige sanser
har hjulpet blæksprutter med at kolonisere hvert hav på Jorden.
Men i de lavvandede have,
er de sjældent de toprovdyr, deres tårnhøje forfædre engang var,
for i de gamle have
var et vagtskifte på vej.
FOR 374 MILLIONER ÅR SIDEN
Halvfjerds millioner år efter isen smeltede,
i en periode kaldet devon, vandt hvirveldyrene indpas.
Dette er Dunkleosteus.
Den er en efterkommer af den lille Arandaspis.
Men den ni meter lange fisk er ingen underhund.
Selv dens unger, der er halvt så store, er drabelige rovdyr.
Denne unge har fået øje på noget.
Ammonitter.
De er nært beslægtet med nutidens nautiler.
Som hvirveldyr er Dunkleosteus hurtig nok til at indhente dem.
Men ammonitterne har et modtræk.
Accelerationsevne.
Lige hvad der skal til for at udmanøvrere den unge fisk.
Når den begynder at cirkulere, gør ammonitten det samme.
Den beskytter kroppen med sin skal.
Engang havde denne forsvarsteknik virket.
Men Dunkleosteus har et våben, som dens små forfædre ikke havde.
Kæber.
Den kan bide og knuse sit bytte.
Hvis bare den kan finde den rette vinkel.
Heldigvis for ammonitten
er den unge fisks kæber ikke stærke nok til at knuse skallen.
Men det er den voksne fisks.
Kombination af rygrad og kæber skulle vise sig at være en stor succes.
Fra dette øjeblik
så hvirveldyrene sig aldrig tilbage.
I dag er der mere end 30.000 fiskearter.
Fyrre gange så mange som blæksprutterne.
Trods deres utrolige mangfoldighed
har de alle stadig denne perfekte kombination.
Rygraden giver dem fart og kraft,
uanset størrelse,
mens kæberne giver dem bid.
Men kæber kan også bruges til andet.
Nogle fisk beskytter deres æg med dem.
Andre tiltrækker en mage med dem.
Så er der monstermunden.
Han bruger ikke kun sine til at fange krabber.
Han bruger dem også til en af naturens mest skræmmende opvisninger
for at slippe af med sine rivaler.
For disse fisk betyder størrelse alt.
Store kæber har ladet denne monsterbund styre havbunden,
men de har også gjort det muligt for en berygtet fisk at regere bølgerne.
De dukkede først op for over 400 millioner år siden
og er blevet frygtet lige siden.
De er…
Hajerne.
Til den vindende kombination af rygrad og kæber
har de tilføjet så skarpe sanser,
at de kan opdage bytte på hundredvis af meters afstand.
Da mange af dem også er store og stærke,
er de så tæt på perfektion, som et havrovdyr kan komme.
I havet ud for det vestlige Australien
er disse fisk stimlet sammen for beskyttelse.
Men hajerne holder sig tilbage,
fordi de har en særlig angrebsplan.
De arbejder som et hold,
og nogle af hajerne stiger op nedefra for at fange fiskene mod overfladen.
Andre kommer ind fra siden
og presser stimen væk fra det åbne hav og ind på det lave vand.
Der er flere hundreder af dem.
Hajerne afventer.
Og deres bytte bliver mere og mere trætte.
Det er en jagtteknik, der er blevet finpudset gennem millioner af år.
Men blodbadet begynder på et øjeblik.
Næsten uændrede siden isen smeltede
er hajerne et af de mest succesrige dynastier i historien.
Men de skylder deres storhed til deres største rivalers fald.
FOR 360 MILLIONER ÅR SIDEN
Tilbage i de gamle have
har Dunkleosteus regeret i 20 millioner år.
End ikke de første hajer kunne konkurrere med dette rovdyr.
Men skæbnen spillede Dunkleosteus et dødeligt puds.
Det var forårsaget af plankton.
Milliarder af år tidligere
havde plankton været katalysator for dyrelivet.
Men nu blev det næsten dets endeligt.
En pludselig stigning i næringsstoffer i havet
fik planktonbestanden til at stige.
Det var uden fortilfælde.
Den tykke suppe spredte sig i det lavvandede hav og begyndte at rådne.
Iltniveauet i havet styrtdykkede.
Uden denne kilde til liv blev dyrene kvalt.
For dem, der ikke kunne undslippe slammet, var der kun ét muligt udfald.
Udryddelse.
Dunkleosteus var en af mange, der forsvandt fra vores klode.
Over hele verden skyllede de døde op på kysterne.
Kun et fåtal, herunder de første hajer, var i stand til at overleve.
I alt blev 80 % af livet i havet udslettet
i verdens anden masseudryddelse.
Men det er kun halvdelen af historien.
De næringsstoffer, der skabte planktoneksplosionen,
kom ikke fra havet.
De blev ført dertil fra landjorden.
De blev frigivet af planter under en af verdens mest fantastiske begivenheder.
Jordkloden blev grøn.
Det, der engang var en vulkansk ødemark,
var nu en overflod af liv.
Denne nye verden rummede muligheder.
Hvor planterne havde banet vejen, fulgte dyrene.
Inden længe begyndte kapløbet om at dominere landet.
Tekster af: Maiken Waldorff