Miljardien vuosien ajan -
suurin osa maailmastamme oli epäsuosiollista elämälle.
Olosuhteet ja luonnonvoimat tuhosivat sitä.
Mutta tämä tarina kertoo siitä, mitä tapahtui aaltojen alla.
Siellä suojassa myrskyiltä elämä oli alkanut.
Se tulisi muuttamaan planeettamme ikuisuudeksi.
ELÄMÄ PLANEETALLAMME
LUKU 2
ELÄMÄN PERUSTA
2,4 MILJARDIA VUOTTA SITTEN
Kaukana ajan syvyyksissä -
Maa ei näyttänyt yhtään nykyisen kaltaiselta.
Lähes 90 prosenttia sen pinnasta oli vettä,
mutta planeetta ei ollut sininen.
Sen sijaan valtavat metaanipilvet olivat tehneet ilmakehästä keltaisen.
Olosuhteet maan pinnalla olivat vielä pahemmat.
Tulivuoret olivat purkautuneet miljoonien vuosien ajan.
Niiden räjähtävä voima -
oli yksi ainoista muuten hiljaisen maailman äänistä.
Maailmassa ei ollut muuta kuin myrkyllistä ilmaa ja laavajokia.
Nykyisen kaltainen elämä oli mahdotonta.
Mutta esihistoriallisissa merissä -
tapahtui jotain.
Pinnan alla on valtava kaistale planktonia.
Näiden kaltaiset mikroskooppiset solut kehittivät jotain uutta,
fotosynteesin.
Ne voivat valjastaa auringon energian kasvaakseen.
Läpimurto oli niin tärkeä,
että planktonista syntyivät lopulta Maan kaikki kasvit.
Eikä siinä kaikki.
Yksi fotosynteesin sivutuotteista on kaasu,
joka on puuttuva ainesosa eläinten olemassaololle,
happi.
Lähes kahden miljardin vuoden aikana -
plankton tuotti niin paljon happea, että se muutti planeettamme.
Se ei enää ollut epäystävällinen. Maasta tuli uusi maailma.
Siinä elämä voisi viimein villiintyä.
Nykyään, miljoonia vuosia myöhemmin,
on yhä mahdollista nähdä, millainen elämän seuraava aalto oli.
Joillakin alueilla matalissa merissämme -
elämä muistuttaa yhä sitä primitiivisempää aikaa.
Ne eivät näytä siltä,
mutta nämä ovat eläimiä.
Ne muistuttavat ensimmäisiä monimutkaisia elämänmuotoja.
Useimmat ovat selkärangattomia ja elävät merenpohjassa.
Niillä on aistit.
Jotkut niistä jopa näkevät ympäristönsä.
Monet saavat ruokansa suodattamalla.
Ne syövät planktonia -
joskus hyvin omituisilla tavoilla.
Kaikki eläimet eivät tosin ole jumissa paikoillaan.
Jotkut liikkuvat -
ja tutkivat merenpohjaa -
miljoonia vuosia aiemmin eläneiden pioneerisukulaistensa tavoin.
Tällaiset matalikot voivat vaikuttaa Eedeniltä,
turvapaikalta elämälle,
mutta tämä ei ole paratiisi.
Nykyisen Kalifornian edustalla -
elää vapaakiduskotilo.
Sen laiska luonne salaa sen pahan puolen,
koska esi-isiensä tavoin -
se metsästää täällä.
Se on sopeutunut saalistajaksi.
Sen valitsema saalis -
ovat merivuokot.
Mutta ensimmäisten saalistajien tavoin -
vapaakiduskotilon toiminnassa on parantamisen varaa.
Tässä tilanteessa ajoitus -
on kaikki kaikessa.
Metsästäjän onneksi saalis on kiinni merenpohjassa -
eikä voi piileksiä ikuisesti.
Merivuokon kohtalo on tulla syödyksi sisältä käsin.
530 MILJOONAA VUOTTA SITTEN
Saalistajien synty oli valtava muutos muinaisissa merissä.
Saaliiden piti sopeutua -
tai kuolla sukupuuttoon.
Yksi ryhmä sopeutui ennennäkemättömällä tavalla.
Vaikka ne olivat kokonaisia eläimiä,
ne jakautuivat erillisiksi yksilöiksi,
jotka pääsivät vapaiksi.
Meduusat.
530 miljoonaa vuotta sitten -
ne olivat ensimmäisiä eläimiä, jotka karkasivat merenpohjasta ja alkoivat uida.
Mutta saalistajia oli jo kaikkialla.
Myrkkyharppuunat aseinaan -
merivuokot nappaavat nopeasti meduusavauvoja.
Niitä on niin paljon,
että pako vaikuttaa mahdottomalta.
Ansassa.
Muttei kauaa.
Viimeinkin vapaa.
Kiitos niiden uimataidon -
meduusat lähtivät ensimmäisinä matalikoilta -
avomerelle.
Siellä ennen kalojen kehittymistä -
niitä ei saalistettu lainkaan.
Aikanaan muut seurasivat niitä,
mutta yli puoli miljardia vuotta sitten -
avomeri kuului niille.
508 MILJOONAA VUOTTA SITTEN
Niille, jotka olivat yhä merenpohjassa,
saalistajilta pakeneminen vaati erilaista lähestymistapaa.
Tämä utelias olio -
on trilobiitti.
Sen läpimurron mahdollisti panssari.
Trilobiitit olivat ensimmäisiä uuden dynastian edustajia -
eli niveljalkaisia.
Ne kehittivät ulkoisen luurangon,
kilpimäisen kuoren, joka suojeli pehmeitä sisuskaluja.
Näissä vesissä ne tarvitsevat sitä.
Tämä on Anomalocaris.
Se on oudonnäköinen eläin,
jonka nimi tarkoittaa "epätavallista katkarapua".
Trooppisilla matalikoilla 508 miljoonaa vuotta sitten -
se oli maailman ensimmäinen huippupeto.
Huolimatta trilobiitin panssarista sen kannattaa piileksiä.
Mutta kanjonien lisäksi ei ole piilopaikkoja,
sillä tästä saalistajasta tekee erityisen -
sen nopeus.
Toisin kuin meduusat, Anomalocaris ui tarkasti ja nopeasti.
Mutta se ei aina riitä,
koska ansaan jääneen trilobiitin panssari näyttää voimansa.
Se kierittyy palloksi, eikä sitä saa lävistettyä -
edes epätavallinen katkarapu.
Kun tie on selvä, trilobiitti jatkaa taas iloista kulkuaan.
Se etsii yhtä muinaisten merten upeimmista näyistä,
trilobiittien lisääntymispaikkaa,
jonne tuhannet niistä menevät pariutumaan.
Elämän tarinassa panssari on ollut niin menestyksekäs,
että nykyään lähes 80 prosenttia eläimistä,
kuten hyönteiset, hämähäkit ja ravut,
ovat sukua tälle muinaiselle niveljalkaiselle.
Mutta panssari ei suojellut niitä kaikelta.
468 MILJOONAA VUOTTA SITTEN
40 miljoonaa vuotta myöhemmin uusi elämän aikakausi oli alkanut.
Se oli monimuotoisempi kuin koskaan aiemmin.
Trilobiitit olivat yhä yleisiä,
mutta niiden panssari oli entistä vahvempi,
koska tällä riutalla vaarana oli uudentyyppinen saalistaja.
Ne olivat nykyisten tursaiden ja kalmareiden esi-isiä.
Lonkeroiset jätit olivat dynastiasta nimeltä pääjalkaiset.
Suurimman kuori oli kahdeksanmetrinen.
Se oli Cameroceras.
Trilobiitti näyttää mitättömältä valtavan saalistajan rinnalla.
Niiden koko ei tosin tehnyt niistä uhkaa.
Camerocerasit kehittivät uuden saalistusmenetelmän.
Niiden ei tarvinnut nähdä sitä.
Näissä vesissä ne metsästivät näön lisäksi -
myös tuntoaistin avulla.
Trilobiitti voi vain yrittää pysyä sen ulottumattomissa.
Sillä oli saksimainen nokka,
joka lävisti kovimmankin panssarin.
Camerocerasit hallitsivat näitä vesiä.
Paikalle saapui tosin myös toinen tärkeä tulokas.
Se näytti pysyvästi yllättyneeltä.
Se oli nimeltään Arandaspis.
Se oli varhainen kalalaji.
Sillä ei ollut vielä leukaa,
joten se vain imi tähteitä.
Mutta sen kehitys -
muutti historian kulun.
Sillä oli uusi sisäinen tukiranka, joka teki siitä nopean ja ketterän.
Selkäranka.
Vaikka se ei näyttänyt kummoiselta,
Arandaspiksen kaltaiset kalat mahdollistivat muut selkärankaiset,
kuten sammakkoeläimet, matelijat, nisäkkäät ja linnut.
Toistaiseksi selkärankaiset olivat vasta -
hyvin pitkän matkan alussa.
445 MILJOONAA VUOTTA SITTEN
20 miljoonaa vuotta myöhemmin elämä kohtasi yhden suurimmista haasteistaan.
Ilmasto alkoi yhtäkkiä viilentyä.
Sillä oli vakavat seuraukset.
Meri alkoi jäätyä vähitellen.
Maan kerran trooppisten vesien asukeille -
se oli katastrofi.
Matalista meristä tuli jäätynyt hautausmaa.
Se oli maailman ensimmäinen joukkosukupuutto.
Kuolettavan jäätymisen aiheutti hiilidioksidin 60-prosenttinen pudotus.
Ilman lämmittävää kasvihuonekaasua -
planeetta vajosi jääkauteen.
Se kesti 200 000 vuotta.
Pahimmillaan melkein puolet maailmasta oli jään peitossa.
Se tuhosi 85 prosenttia kaikesta elämästä.
Niin paljon katosi sukupuustamme ikuisuudeksi.
Trooppisten matalikkojen kadottua -
harvat eloonjääneet selvisivät syvemmällä.
Niitä olivat esimerkiksi helmiveneet,
jotka olivat valtavan Camerocerasin pienempiä sukulaisia.
Ne kehittyivät satoja miljoonia vuosia sitten -
ja ovat yhä olemassa.
Ne menestyivät syvänmeren muuttumattoman luonteen ansiosta.
Yli 600 metrin syvyydessä lämpötila ei juuri muutu.
Se on vakaa pyhättö.
Jääkauden iskettyä -
kaikenlaiset eläimet suunnistivat syvyyksiin.
Mutta pääjalkaiset menestyivät.
Nykyään monet niistä elävät yhä syvyyksissä,
kuten tursaat ja kalmarit.
Syvänmeren valtava paine ei vaikuta niiden hyytelömäisiin kehoihin.
Ne löytävät tiensä pimeydessä superaistiensa avulla.
Kuoret eivät enää hidasta niitä,
joten ne ovat kehittyneet kaikenkokoisiksi ja -muotoisiksi.
Mutta tämä pikimusta maailma ei kuulu ainoastaan niille.
Niveljalkaiset, kuten tämä hämähäkkirapu, asuvat täällä myös.
Ne tunnustelevat tietään merenpohjassa.
Niiden rinnalla ovat selkärankaiset.
Koska ruokaa on vähän, ne ovat harvinaisia syvyyksissä.
Vain 10 prosenttia nykykaloista elää syvällä.
Ne eivät menesty täällä -
toisin kuin pääjalkaiset, jotka ovat syvyyksien mestarisaalistajia.
Tämä katkarapu saattaa pian huomata sen.
Vesi hehkuu sen ympärillä bioluminoivan planktonin ansiosta.
Pieninkin häiriö saa ne hehkumaan hetken.
Katkaravulla on seuraa.
Puoliksi piiloutunut kalmari -
seuraa esitystä.
Se näkee erittäin hyvin pimeässä isojen silmiensä ansiosta.
Se näkee valopilkut -
ja voi seurata katkaravun joka liikettä.
Se tarvitsee vain oikean hetken.
Katkarapu ei edes nähnyt sitä.
Sen poikkeuksellisten aistien ansiosta -
ei ole yllättävää, että kalmarit menestyvät kylmässä pimeydessä.
Sitten jääkauden eläinten -
tilanne alkoi lämmetä.
444 MILJOONAA VUOTTA SITTEN
200 000 vuotta jääkauden alettua -
jäähän ilmestyi sininen suoni.
Vettä.
Hiilidioksidin määrä oli palautunut,
ja maailman lämpötila alkoi kohota.
Suuri sulaminen oli alkanut.
Hitaasti alkanut sulaminen kiihtyi nopeasti.
Ennen pitkää satoja metrejä korkeat jäätiköt -
romahtivat lämpeneviin meriin.
Muutaman vuosituhannen aikana -
melkein puolet planeetan jäästä oli sulanut.
Muutamaa tuhatta vuotta myöhemmin se oli kadonnut täysin.
Ne, jotka olivat paenneet syvyyksiin,
voivat nousta takaisin ylös.
Nykyisen Australian rannikolla -
on nuori seepia.
Kuten sen jääkauden aikaiset esi-isät,
sekin etsii matalikolta puolisoa.
Mutta muut ehtivät ensin.
Kuten tämä alfauros,
joka suojelee mustasukkaisesti pariaan.
Se ei halua jakaa sitä.
Mutta pienempi uros ei lannistu.
Sen sijaan se odottaa rauhassa -
ja katselee,
kun uusi uros tulee alueelle -
ja ilmoittaa aikomuksestaan -
haastaa alfauroksen.
Kumpikaan ei peräänny, joten taistelu on väistämätön.
Sen turvin nuori uros tekee siirtonsa.
Sen lähestyessä se työntää lonkeronsa sisään -
ja muuttaa väriään.
Se esittää täydellisesti -
naarasta.
Käyttäen voiman sijasta aivojaan -
se livahtaa suoraan sisään.
Alfauros uskoo nyt vahtivansa yhden naaraan sijasta -
kahta.
Se ei tiedä, että ovela nuori tunkeilija -
parittelee sen valitseman parin kanssa.
Niiden poikkeuksellinen äly ja huomattavat vaistot -
ovat auttaneet pääjalkaisia kolonisoimaan Maan joka meren.
Silti ne ovat matalikoilla -
harvoin huippusaalistajia, kuten niiden esi-isät olivat.
Se johtuu siitä, että muinaisissa merissä -
tapahtui vallanvaihto.
374 MILJOONAA VUOTTA SITTEN
70 miljoonaa vuotta jään sulamisen jälkeen -
niin kutsutulla devonikaudella -
selkärankaiset tekivät siirtonsa.
Tämä on Dunkleosteus,
pikkuruisen Arandaspiksen jälkeläinen.
Yhdeksänmetrinen kala ei ole mikään altavastaaja.
Jopa sen puolta pienemmät pienokaiset ovat hurjia saalistajia.
Tämä nuori kala huomasi jotain kauempana.
Ammoniitteja.
Ne ovat nykyisten syvänmeren helmiveneiden lähisukulaisia.
Koska se on selkärankainen,
Dunkleosteus on kyllin nopea ottamaan ne kiinni.
Mutta ammoniiteilla on oma temppu,
suihkumoottori.
Sen avulla se karistaa nuoren kalan.
Sen alkaessa kierrellä -
ammoniitti tekee samoin -
suojaten kehoaan kuoren avulla.
Aiemmin puolustuskeino olisi toiminut,
mutta Dunkleosteuksella oli ase, jota sen pikku esi-isillä ei ollut.
Leuat.
Se voi murskata saaliinsa puremalla.
Sen pitää vain löytää oikea kulma.
Ammoniitin onneksi -
nuoren kalan leukojen voima ei vielä riitä sen kuoren särkemiseen.
Mutta aikuisen voimat riittävät.
Selkärangan ja leukojen yhdistelmä oli voittoisa.
Se oli niin täydellinen, että siitä lähtien -
selkärankaiset eivät enää ikinä katsoneet taakseen.
Nykyään on yli 30 000 kalalajia.
Niitä on 40 kertaa pääjalkaisia enemmän.
Niiden monimuotoisuus on huomattavaa,
mutta jokaisella on sama täydellinen yhdistelmä.
Selkäranka suo niille vauhtia ja voimaa -
koosta riippumatta.
Ja leuat -
sallivat niiden purra.
Mutta leuat ovat sitäkin tärkeämmät.
Jotkut kalat suojelevat niillä muniaan.
Toiset houkuttelevat parittelemaan.
Siellä on myös haukiluikero.
Se ei vain nappaa leuoillaan rapuja.
Se käyttää niitä myös yhdessä luonnon pelottavimmista näyistä -
päästäkseen kilpailijoistaan.
Näille kaloille koko on kaikki kaikessa.
Isot leuat ovat sallineet tämän luikeron hallita palstaansa.
Ne ovat sallineet myös pahamaineisen kalalajin hallita vesiä.
Ne ilmestyivät ensimmäisen kerran yli 400 miljoonaa vuotta sitten,
ja niitä on pelätty siitä asti.
Ne ovat -
hait.
Voittoisan selkärangan ja leukojen yhdistelmän lisäksi -
niillä on niin voimakkaat aistit,
että ne havaitsevat saaliin satojen metrien päästä.
Monet niistä ovat myös isoja ja vahvoja,
joten ne ovat lähes täydellisiä -
valtamerten saalistajia.
Länsi-Australian rannikolla -
nämä kalat ryhmittäytyvät yhteen turvasyistä.
Mutta hait pidättäytyvät,
koska niillä on erityinen hyökkäyssuunnitelma.
Ne tekevät yhteistyötä,
ja jotkut niistä nousevat parven alta ajaakseen kalat ansaan pinnalle.
Toiset hyökkäävät sivulta -
ajaen kalaparven pois avomereltä matalikolle.
Haita on nyt satoja,
ja ne kuluttavat aikaa -
saaliin uupuessa yhä enemmän.
Metsästystekniikkaa on hiottu miljoonia vuosia,
mutta verilöyly alkaa silmänräpäyksessä.
Lähes muuttumattomina jääkauden lopusta lähtien -
pysyneet hait ovat yksi historian menestyneimmistä dynastioista.
Niiden nousu johtuu niiden pahimpien kilpailijoiden tuhosta.
360 MILJOONAA VUOTTA SITTEN
Muinaisissa merissä -
Dunkleosteus oli hallinnut 20 miljoonaa vuotta.
Se oli niin julma saalistaja, etteivät varhaiset hait pärjänneet sille.
Mutta Dunkleosteuksen loppu seurasi kohtalon oikusta.
Sen aiheutti plankton.
Miljardeja vuosia aiemmin -
plankton oli ollut eläinkunnan alku.
Nyt se melkein johti sen tuhoon.
Yhtäkkinen meren ravinteiden nousu -
aiheutti planktonin lisääntymisen -
ennennäkemättömästi.
Sen levitessä auringon valaisemiin matalikkoihin paksu keitto alkoi mädäntyä.
Se johti hapenpuutteeseen merissä.
Ilman kriittistä elämän ainesosaa eläimet alkoivat tukehtua.
Ne, jotka eivät päässeet siltä pakoon, kokivat kovan kohtalon.
Ne kuolivat sukupuuttoon.
Dunkleosteous oli yksi monista lajeista, jotka katosivat planeetaltamme.
Ympäri maailmaa rannikot täyttyivät kuolleista.
Vain muutamat onnekkaat, kuten varhaiset hait,
selvisivät.
80 prosenttia merten elämästä tuhoutui -
maailman toisessa joukkosukupuutossa.
Silti se on vasta puolet tarinasta.
Planktonin räjähdysmäisen lisääntymisen aiheuttaneet ravinteet -
eivät syntyneet merissä.
Ne valuivat sinne maalta.
Niitä vapauttivat kasvit yhdessä kaikkien aikojen uskomattomimmista tapahtumista,
Maan kasvikunnan syntymässä.
Ennen tuliperäinen autiomaa -
oli nyt täynnä elämää.
Uusi maailma tarjosi tilaisuuksia.
Sinne, minne kasvit olivat tehneet tien,
eläimet seurasivat niitä.
Ennen pitkää alkoi kilpailu maan hallinnasta.
Tekstitys: Petri Nauha