Földünk nagy része évmilliárdokon át meglehetősen ellenséges volt.
A természet erői és elemei sújtották.
De történetünk ezúttal a hullámok mélyére visz.
Itt lent, a viharoktól védve, teret nyert az élet…
örökre megváltoztatva bolygónkat.
ÉLET A BOLYGÓNKON
2. FEJEZET
A LEGELSŐ HATÁR
2,4 MILLIÁRD ÉVVEL EZELŐTT
Régen, a kezdet kezdetén
a Föld egyáltalán nem hasonlított arra, ahogy ma ismerjük.
Felszínének közel 90%-át víz borította,
mégsem volt kék bolygó.
Ehelyett hatalmas metánfelhők színezték sárgára a légkört.
A szárazföldön még zordabb körülmények uralkodtak.
Évmilliók óta zajlottak vulkánkitörések.
Robbanóerejük egyike a kevés hangoknak az egyébként csendes birodalomban.
Mivel a világ csak mérgező levegőből és izzó lávafolyókból állt,
az általunk ismert élet elképzelhetetlen volt.
De az ősi tengerek mélyén
valami ébredezik.
A felszín alatt hatalmas planktonréteg húzódik.
A mikroszkopikus sejtek valami egészen újat alakítottak ki.
A fotoszintézist.
Azaz hasznosítják a Nap energiáját a növekedéshez,
amely olyan fontos áttörés,
hogy egy nap a planktonból lesz a Föld minden egyes növénye.
De ez még nem minden.
A fotoszintézis egyik mellékterméke olyan gáz,
amely nélkülözhetetlen alkotóeleme az állatvilág létezésének.
Az oxigén.
Közel kétmilliárd éven át
a planktonok annyi oxigént termeltek, hogy az átformálta bolygónkat.
Többé már nem volt ellenséges, a Földből új világ lett,
ahol az élet végre szárba szökkent.
Most, évmilliókkal később,
még mindig bepillantást nyerhetünk az élet akkoriban következő hullámába.
Ugyanis sekély tengereink egyes részein…
az élet továbbra is azt a kezdetlegesebb kort idézi.
Talán nem úgy néznek ki,
de ezek állatok.
Nagyon hasonlítanak az első összetett életformákhoz.
A legtöbb lágy testű és a tengerfenékben gyökeredzik.
Mind érzékelnek.
Némelyik még a környezetét is látja.
Többségük planktonnal táplálkozik
a vizet szűrve,
olykor a legkülönösebb módon.
De nem minden állat ragad egy helyen.
Némelyik tud mozogni,
felfedezi a tengerfenéket,
ahogy úttörő rokonai tették több millió évvel ezelőtt.
Úgy tűnik, hogy ezek a sekély részek egyfajta édenkertként szolgálnak,
az élet menedékeként.
De ez közel sem paradicsom.
A mai Kaliforniában él…
a tengeri házatlan csiga.
Lomha, lengedező mozgásával leplezi baljós szándékát,
mert őseihez hasonlóan
vadászni jött.
Alkalmazkodott a ragadozó életmódhoz.
Kiszemelt prédája
a tengerirózsa.
De mint a legelső ragadozóknak,
a tengeri házatlan csigának is van hova fejlődnie…
mert itt minden…
az időzítésen múlik.
A vadász szerencséjére
zsákmánya a tengerfenék rabja,
és nem bujkálhat örökké.
A tengerirózsa sorsa,
hogy belülről falják fel.
530 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
A ragadozók megjelenése alapjaiban rengette meg az ősi tengereket.
A prédák vagy alkalmazkodtak,
vagy kihaltak.
Az egyik csoport soha nem látott módon alkalmazkodott.
Annak ellenére, hogy egyszerű állat,
képes volt külön rétegekre válni,
amelyek aztán elszabadultak.
A medúza.
530 millió évvel ezelőtt
a legelső állatok voltak, amelyek el tudtak úszni a tengerfenékről.
De a ragadozók már mindenhol ott leselkedtek.
Mérgező szigonnyal felvértezve
a tengerirózsák gyorsan végeznek a kis medúzával.
És olyan sokan vannak,
hogy úgy tűnik, nincs menekvés.
Csapdába esett.
De nem sokáig.
Végre szabad.
Úszóképességüknek köszönhetően
a medúzák elsőként merészkedtek a sekély vízből
a nagy kékségbe.
Mivel a halak még nem fejlődtek ki,
a medúzák ragadozóktól mentesen élhettek.
Idővel mások is követték őket.
De több mint félmilliárd évvel ezelőtt
a nyílt óceán az övék volt.
508 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
A tengerfenéken rekedtek számára
a ragadozók elöli menekülés más megközelítést igényelt.
Ez a különös teremtmény
a trilobita.
Az alkalmazkodás újabb, áttörő szintje: a páncél.
A trilobita egy vadonatúj dinasztia egyik első képviselője.
Az ízeltlábúké.
Kifejlesztett egy külső vázat,
egy pajzsszerű héjat, amely megvédi puha belsejét.
Ezekben a vizekben szüksége is van rá.
Az Anomalocaris.
Bizarr külsejű állat,
latin nevét úgy fordíthatnánk, „szabálytalan garnélarák”.
A trópusi sekély vizekben 508 millió évvel ezelőtt
a világ első csúcsragadozója volt.
Páncélja ellenére a trilobita bölcsen teszi, hogy nincs szem előtt.
Azonban a tenger alatti kanyonoktól távol nincs hova bújnia,
mert ezt a vadászt egyvalami teszi különlegessé…
a gyorsasága.
A medúzával ellentétben az Anomalocaris gyorsan irányt tud változtatni.
De ez nem mindig elég,
mert ha sarokba szorítják, működésbe lép a páncélja.
Összegömbölyödve teljesen áthatolhatatlanná válik.
Még a szabálytalan garnélarák számára is.
Most, hogy tiszta a terep, a trilobita ismét folytatja a maga útját.
Az ősi óceánok egyik legnagyobb látványosságát keresi.
A trilobiták párzási helyét,
ahol ezrek gyűlnek össze szaporodni.
Az élet fejlődéstörténetében a páncél akkora sikert aratott,
hogy napjainkban az állatok közel 80%-a,
mint például a rovarok, pókok és rákok,
rokonságban állnak ezzel az ősi ízeltlábúval.
Azonban a páncél nem védett mindentől.
468 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Negyvenmillió évvel később az élet új korszaka kezdődött,
minden addiginál színesebb.
Itt a trilobiták még fénykorukat élték,
de páncélzatuk már robusztusabb,
mert ezen a zátonyon a veszélyt egy újfajta ragadozó jelenti.
A mai polipok és tintahalak őse,
ez a csápos óriás a fejlábúak dinasztiájába tartozik.
A legnagyobb, nyolc méteres kúp alakú héjban
a Cameroceras.
A trilobita eltörpül a hatalmas vadász mellett.
De nem a mérete miatt olyan veszélyes.
A Cameroceras új módszert fejlesztett ki prédája elkapására,
még ha nem is látja,
mert ezekben a vizekben nemcsak látás révén vadásznak,
de tapintással is.
A trilobita csak annyit tehet, hogy megpróbál elérhetetlen maradni.
Ollószerű csőrével
képes átvágni a legkeményebb páncélzatot,
ezáltal a Cameroceras uralja a tengereket.
Bár van egy másik fontos új jövevény is.
Örökös meglepettséggel megáldva
ez az Arandaspis.
Egy korai halfajta.
Még nem növesztett állkapcsot,
csak a maradékot tudja beszippantani.
De amit növesztett,
az megváltoztatja a történelem menetét.
Egyszerre gyors és mozgékony belső vázzal rendelkezik.
Gerinccel.
Habár jelentéktelennek tűnik,
később az Arandaspis-szerű halakból vált ki az összes többi gerinces:
kétéltűek, hüllők, emlősök és madarak.
De a gerincesekre egyelőre
még nagyon-nagyon hosszú út vár.
445 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Húszmillió évvel később az élővilág az egyik legnagyobb kihívással szembesült,
amikor az éghajlat hirtelen hűlni kezdett.
A folyamat szörnyű következményekkel járt.
A tenger apránként, fokozatosan befagyott.
A Föld egykor trópusi vizeinek lakói számára
ez kész katasztrófa volt.
A sekély tengerek befagyott temetővé váltak.
A Föld első tömeges kihalása.
A végzetes fagyást a szén-dioxid szintjének 60%-os csökkenése okozta.
A melegedést hozó üvegházhatású gáz nélkül
a bolygó jégkorszakba borult.
Kétszázezer éven át.
Csúcspontján szinte a fél világot jég borította,
amely az élet 85%-ának pusztulását eredményezte,
örökre megfosztva tőlük a családfánkat.
A trópusi sekély vizek eltűnésével
kevesen élték csak túl a mélységekbe húzódva.
Például a csigáspolip,
kisebb rokona az óriási Camerocerasnak.
Több száz millió évvel ezelőtt jelent meg először,
de még ma is létezik.
Sikerét a mély óceán változatlan természetének köszönheti.
Hatszáz méteres mélységben ritka a hőmérséklet-ingadozás,
így az állandóság szentélye.
A jégkorszak beköszöntével
sokféle állat a mélybe menekült.
De a fejlábúak éltek és virultak.
Ma is sokan járják a tenger mélyét…
köztük polipok és tintahalak.
Kocsonyás testükre nincs hatással a mélység mérhetetlen nyomása.
Kifinomult érzékszerveik lehetővé teszik az eligazodást a sötétben.
Korlátozó külső ház nélkül
szinte minden méretben és formában elterjedtek.
De ez a koromsötét világ nem csak az övék.
Az ízeltlábúak, mint ez a tengeripók, szintén itt élnek.
Az óceán fenekén tapogatóznak.
Mellettük a gerincesek.
Mivel kevés a táplálék, ritkán fordulnak elő.
Napjainkban a halak mintegy 10%-a él a mélyben.
Itt nem tűnnek ki.
Ellentétben a fejlábúak a mélység csaknem tökéletes ragadozói.
Ez a garnélarák hamarosan megtapasztalhatja.
Körülötte a vízben biolumineszcens planktonok csillognak.
Bármi nyugtalanítótól egy pillanat töredékéig felragyognak.
A garnélaráknak társasága van.
Egy félig elbújt tintahal
figyeli a műsort.
Hatalmas szemével kivételesen jól lát a sötétben.
A fénypontokat kiszűrve
követni tudja a garnélarák minden egyes mozdulatát.
Csak ki kell várnia a megfelelő pillanatot.
A garnélarákot váratlanul érte.
Rendkívüli érzékszervei révén
talán nem is csoda, hogy a tintahal uralja ezt a hideg, sötét világot.
De a jégkorszakban élők számára
forrósodni kezdett a helyzet.
444 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Kétszázezer évvel a nagy fagyás után
a jégben megjelent egy kék színű ér.
A víz.
A szén-dioxid szintje visszaugrott,
ennek hatására megemelkedett a globális hőmérséklet.
Kezdetét vette a nagy olvadás.
Eleinte lassan, aztán egyre rohamosabban.
Nemsokára több száz méter magas gleccserek
zuhantak a felmelegedő tengerbe.
Néhány évezred alatt
a bolygó jégtakarójának csaknem fele elolvadt.
Pár ezer évvel később teljesen eltűnt.
Az addig a mélyben menedéket keresők számára
lehetőség nyílt visszamenni.
A mai Ausztrália partjainál
egy fiatal óriás tintahal úszik.
Jégkorszaki őseihez hasonlóan
azért jött a sekély vizekbe, hogy párt találjon.
De mások előbb értek ide,
köztük egy alfahím.
Féltve védi választottját.
És nem áll szándékában osztozkodni.
De a kisebbik hím nem riad vissza.
Inkább türelmesen vár
és figyel,
amikor egy új hím érkezik a helyszínre,
amely jelzi is,
hogy párbajra hívná az alfát.
Mivel egyikük sem hátrál meg, a harc elkerülhetetlen…
lehetővé téve, hogy a fiatal hím akcióba lépjen.
Ahogy közeledik, behúzza csápjait,
és megváltoztatja színét,
hogy tökéletesen utánozza
a nőstényt.
Többet ésszel, mint erővel,
egyenesen beoson.
Az alfa most azt hiszi, hogy nem egy nőstényt őriz,
hanem kettőt.
Nem sejti, hogy a ravasz kis betolakodó
épp a választottjával párosodik.
Kivételes intelligenciájuk és figyelemre méltó érzékelésük
segített a fejlábúaknak abban, hogy a Föld óceánjait benépesítsék.
Ugyanakkor a sekély vizekben
ritkán csúcsragadozók, mint egykor hatalmas őseik voltak,
mert az ősi tengerekben
megváltoztak az erőviszonyok.
374 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Hetvenmillió évvel a nagy olvadás után,
a devonként ismert időszakban
a gerincesek mozgásba lendültek.
A Dunkleosteus.
A kis Arandaspis leszármazottja.
De kilencméteres hosszával nem mondható kishalnak.
Még fele akkora kicsinyei is félelmetes ragadozók.
Ez az ifjú kiszúrt valamit a vízben.
Ammoniteszek.
A mélytengeri csigáspolip közeli rokonai.
Gerincesként a Dunkleosteus kellő gyorsasággal bír, hogy utolérje.
De az ammoniteszek saját trükkel büszkélkedhetnek…
a sugármeghajtással.
Épp ez kell ahhoz, hogy túljárjon a fiatal hal eszén.
Amint körözni kezd,
az ammonitesz ugyanezt teszi.
Testét páncéljával védi.
Régen ez a védekezés hatásos lett volna.
De a Dunkleosteusnak van egy fegyvere, amely apró őseinél hiányzott.
Az állkapcsa.
Bekapja és összezúzza zsákmányát.
Feltéve, ha megtalálja a megfelelő szöget.
Az ammonitesz szerencséjére
az ifjú állkapcsa nem elég erős, hogy összetörje a házát.
De a kifejlett példányé igen.
A gerinc és az állkapocs nyerő párosításnak bizonyult,
annyira tökéletesnek, hogy attól a pillanattól kezdve
a gerincesek vissza sem néztek.
Ma már több mint 30 000 halfaj létezik.
Negyvenszer annyi, mint fejlábú.
Bár a sokszínűségük figyelemre méltó,
mindegyiknek megvan a tökéletes párosítása.
A gerinc sebességet és erőt ad…
mérettől függetlenül,
míg az állkapocs
harapást.
De az állkapocs másra is jó.
Egyes halak ikráikat védik.
Mások párt akarnak találni.
Aztán ott a Neoclinus blanchardi.
Állkapcsával nem csak rákot fog.
A természet egyik legmegfélemlítőbb mutatványára is használja,
hogy megszabaduljon riválisaitól.
Ezeknél a halaknál a méret a legfontosabb.
A nagy állkapocs lehetővé tette, hogy uralkodjon a tengerfenéken,
de így egy hírhedtebb halcsoport uralhatta a hullámokat.
Több mint 400 millió évvel ezelőtt bukkantak fel először,
és azóta is rettegnek tőlük.
Megjelentek…
a cápák.
A gerinc és állkapocs nyerő párosához
olyan éles érzékszervek társultak,
hogy több száz méterről képesek észlelni a zsákmányt.
Mivel többségük méretes és erős is,
olyan közel állnak a tökéletességhez,
amennyire egy óceáni ragadozó csak állhat.
A Nyugat-Ausztrália melletti tengerben
ezek a halak összeverődnek a védelem érdekében.
De a cápák visszafogják magukat,
mert különleges támadási taktikájuk van.
Csapatmunkának tűnik,
a cápák egy része alulról úszik fel, hogy csapdába ejtse a halakat.
A többi oldalról úszik be,
hogy a nyílt óceánból a sekély víz felé terelje a halrajt.
Most, hogy több százan vannak,
a cápák az időt húzzák,
mialatt a zsákmány egyre csak fárad.
A vadásztrükk tökéletesítése több millió évbe telt.
De a mészárlás szempillantás alatt kezdetét veszi.
Mivel a nagy olvadás óta változatlanok maradtak,
a cápák a történelem egyik legsikeresebb dinasztiája.
Felemelkedésüket legnagyobb riválisaik bukásának köszönhetik.
360 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Annak idején az ősi tengerekben
a Dunkleosteus 20 millió éven át uralkodott.
Annyira kegyetlen ragadozó, hogy a korai cápák is alulmaradtak.
De a Dunkleosteus a sors pusztító fintorától szenvedett,
amit a planktonok okoztak.
Több milliárd évvel korábban
az állatok a planktonoknak köszönhették az életet.
De most kis híján a vesztüket okozta.
Az óceáni tápanyagok hirtelen megnövekedett mennyisége
a planktonok populációjának soha nem látott mértékű
elszaporodását eredményezte.
Ahogy a napsütötte sekély vízben terjedt, a sűrű leves rothadásnak indult,
ami az óceán oxigénszintjének csökkenését okozta.
Az élet kritikus alkotóeleme nélkül az állatok fuldokolni kezdtek.
Az élőlények, melyek nem menekülhettek az üledékből, egyféleképpen végezték.
Kihaltak.
A Dunkleosteus egyike volt azoknak, amelyek eltűntek a föld színéről.
A világ minden táján tetemek szegélyezték a partvonalakat.
Csak a szerencsések, köztük a korai cápák élték túl.
A tengeri élővilág mintegy 80%-a pusztult ki
a Föld második tömeges kihalása során.
Pedig ez csak a történet fele.
A planktonrobbanást okozó tápanyagok
nem a tengerből indultak,
hanem a szárazföldről kerültek a vízbe.
Növények bocsátották ki minden idők legcsodásabb jelensége során,
amikor a Föld zöldbe borult.
Ami egykor vulkanikus pusztaság volt,
most tele lett élettel.
Az új világ új lehetőséggel kecsegtetett.
Ahol a növények kikövezték az utat,
ott az állatok sem maradtak el.
Nemsokára kezdetét vette a verseny a szárazföld uralmáért.
A feliratot fordította: Juhász Ildikó