Világunk évmilliókon át roppant barátságtalan hely volt.
Felszínét az elemek és a természet erői szaggatták.
Ám a mi történetünk a tenger hullámai alól indul.
Itt, a viharoktól érintetlenül telepedett meg az élet…
…Amely egyszer és mindenkorra megváltoztatta a bolygónkat.
ÉLET A BOLYGÓNKON
II. FEJEZET
AZ ELSŐ HADSZÍNTÉR
Földünk az ősidőkben egyáltalán nem hasonlított a ma is ismert arcára.
Felszínének kilenc tizedét víz borította, ám a kék bolygónak még nyoma
sem volt.
Hatalmas metánfelhők színezték sárgára a légkört.
Ám a szárazföldön még rosszabb volt a helyzet.
Évmilliókon át egymást érték a vulkánkitörések.
Hatalmas robajuk messzire hangzott az egyébként néma bolygón.
A mérgező légkör és az olvadt kőzetfolyók kizárólagos birodalmában…
A ma ismert élet még nem jöhetett létre.
Ám az ősi tengerekben változás készülődött.
A felszín alatt kiterjedt planktonmezők jöttek létre.
E mikroszkopikus sejtek valami újdonságot fejlesztettek ki.
A fotoszintézist.
Segítségével a napból meríthettek erőt a fejlődéshez.
Ez akkora áttörést jelentett, hogy végül belőlük sarjadt ki a világ összes növénye.
Ám még ez sem minden.
A fotoszintézis egyik mellékterméke egy gáz.
A végső hozzávaló az állati élet létrejöttéhez.
Az oxigén.
A következő kétmilliárd év alatt a plankton annyi oxigént termelt, hogy az
átalakította a bolygónkat.
Az addig barátságtalan Föld új világgá változott…
Ahol az élet kedvére terjedhetett.
Több millió évvel később, napjainkban még mindig láthatjuk, hogy nézett ki az élet
következő hulláma.
Sekély tengereink egyes részein…
Az élet ma is az őskori viszonyokat idézi.
Talán elsőre nem látszik…
…Ám ezek a lények állatok…
…Hasonlóan az első komplex életformákhoz.
Többségük puha testű, és a fenékhez rögzült.
Érzékszervekkel bírnak s néhányan látják is a környezetüket.
Élelmüket a tengerből szűrik ki…
…S néha egész különös módon fogyasztják el azt.
Ám közülük sem mindenki van helyhez kötve.
Néhányan mozognak…
S a tenger fenekét járják, ahogy úttörő őseik tették több millió éve.
E sekély tengerek valódi paradicsomnak tűnhetnek.
Egy biztonságos menedéknek.
Ám ez nem holmi édenkert.
A mai Kalifornia partjaitól nem messze él…
…Ez a csupaszkopoltyús csiga.
Lassú mozgása megtévesztő lehet.
Elődeihez hasonlóan ő is prédára les.
Ragadozó életmódhoz alkalmazkodott.
Kedvelt csemegéje:
A tengerirózsa.
Ám az első ragadozókhoz hasonlóan a csigának is van még hová fejlődnie.
Hiszen itt a legfontosabb:
…Az időzítés.
A vadász szerencséjére zsákmánya a tengerfenékre tapad, s nem rejtőzködhet
örökké.
Sorsa az lesz, hogy belülről falják fel.
530 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
A ragadozók megjelenése felforgatta az ősi tengerek rendjét.
A zsákmánynak alkalmazkodnia kellett, ha nem akart kihalni.
Egy csoportjuk teljesen egyedi módozatot választott.
Az egyes példányok képessé váltak kisebb egyedekre osztódni, melyek aztán
elszakadtak.
A medúzák.
530 Millió évvel ezelőtt ők hagyták ott először a tengerfeneket, s tanultak meg
úszni.
Ám a ragadozók már vártak rájuk.
Mérgező nyúlványaikkal a tengerirózsák gyorsan elbánnak a kis
medúzákkal.
Mindenhol ott vannak…
S a medúza aligha menekülhet.
Csapdába esett.
Ám nem sokáig.
Végül kiszabadul.
Az önálló úszás képességével a medúzák elsőként hagyták ott a sötét aljzatot, s
indultak el a nagy kékségbe.
Mivel halak még nem voltak, a medúzákra nem leselkedett veszély.
Idővel mások is követték őket.
Ám bő félmilliárd éve a nyílt óceán az ő területük volt.
508 MILLIÓ ÉVVVEL EZELŐTT
A tengerfenéken maradtak egyéb módokon igyekeztek elkerülni a
ragadozókat.
E különös teremtmény egy trilobita.
Újdonsült fejlesztése pedig: a páncél.
A trilobiták jelzik egy teljesen új dinasztia létrejöttét:
Az ízeltlábúakét.
E csoport külső vázat fejlesztett ki; a páncélszerű héj megvédi a puha
belsőségeiket.
Bizony szükségük is van rá.
Ez egy Anomalocaris.
A bizarr jószág neve magyarul abnormális garnélát jelent.
És 508 millió éve a sekély trópusi tengerekben…
…Ők voltak a csúcsragadozók.
A trilobita még páncélja birtokában is jobbnak látja elrejtőzni.
Ám a sziklák közül kiérve nincs hová bújnia.
Mert e ragadozó különlegessége:
…A sebessége.
A medúzákkal ellentétben az Anomalocaris több irányban is képes úszni, méghozzá
gyorsan.
Ám néha ez sem elég.
A trilobita ugyanis sarokba szorítva páncélja védelmébe menekül.
Összegömbölyödve áthatolhatatlanná válik…
…Még az Anomalocaris számára is.
A veszély elmúltával a trilobita újra útnak indulhat.
Útja pedig az ősi óceánok egyik legszebb vidékére vezet:
A trilobiták párzóhelyére, ahol ezrével gyűlnek össze, hogy szaporodjanak.
E páncélzat oly sikeresnek bizonyult, hogy napjainkban az állatok 80%-a, ideértve a
rovarokat, pókokat és rákokat is, mind az ősi ízeltlábúak leszármazottjai.
De még a páncél sem védhet meg mindentől.
468 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
40 Millió évvel később új korszak köszöntött be…
…Addig sosem látott változatossággal.
A trilobiták még éltek és virultak, s a páncéljuk erősebb volt, mint valaha.
A zátonyokon ugyanis egy teljesen újfajta ragadozó leselkedett rájuk.
A mai polipok és tintahalak őseiként…
…E csápos óriások a lábasfejűek dinasztiájának első tagjai voltak.
Köztük a legnagyobb, 8 méteres házzal Cameroceras volt.
A trilobita eltörpül az óriási vadász mellett.
Ám nem is a méretük tette őket veszélyessé.
A Cameroceras új módot talált a zsákmányszerzésre….
…Miközben nem is látja a prédáját.
A sötét vizekben nem csak a látásukra támaszkodtak…
…De a tapintásra is.
A trilobita csak annyit tehet, hogy elkerüli a csápokat.
A Cameroceras ollószerű csőre a legkeményebb páncélt is elroppantja…
…S így uralja a tengert.
Ám az újonnan érkezők közt más fontos lény is akad…
Akinek mintha az arcára fagyott volna a csodálkozás.
Ő az Arandaspis.
Egy korai halfajta.
Állkapcsa még nincs, így beszívja az ételdarabokat.
Ám van valamije, ami új fejezetet nyit a történelemben.
Fürgeségét újfajta belső csontvázának köszönheti…
…És a gerincének.
A jelentéktelennek tűnő, Arandaspishoz hasonló halakból fejlődtek ki végül a
gerincesek.
A kétéltűek, hüllők, emlősök és madarak.
Ám a gerincesek ekkor még csak hosszú útjuk legelején járnak.
445 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
20 Millió évvel később az élet komoly kihívással került szembe…
…Amikor a hőmérséklet csökkenésnek indult.
E fordulat szörnyű következményekkel járt.
A tengerek fokozatosan elkezdtek megfagyni.
Az egykor trópusi hőmérsékletű vizek lakói számára ez végzetesnek bizonyult.
A sekély tengerek jeges temetőkké váltak.
Ez volt a világ első tömeges kihalása.
A katasztrófát a légköri szén-dioxid 60%-ának eltűnése okozta.
Az üvegházhatású gáz nélkül a bolygóra jégkorszak köszöntött.
Ez az időszak 200 000 évig tartott.
Csúcspontján a Föld csaknem felét jég borította, s az élőlények 85%-a kihalt.
Örökre leváltak az élet családfájáról.
A trópusi sekély tengerek eltűnésével a túlélők a mélység felé vették az útjukat.
Köztük volt a Nautilus, az óriás Cameroceras kisebb méretű rokona is.
E faj több százmillió éve fejlődött ki, ám még ma is létezik.
Sikerét a mélytengerek változatlan természetének köszönheti.
600 Méter mélyen a hőmérséklet alig ingadozik, így biztonságos stabilitást
nyújt.
A jégkorszak beköszöntével rengeteg faj indult meg a mély felé.
De a lábasfejűek voltak a legsikeresebbek.
Napjainkban is járják a mélytengereket.
Közéjük tartoznak a polipok és tintahalak.
Kocsonyás testükre nincs hatással az iszonyatos mélytengeri nyomás.
Kifinomult érzékeikkel pedig jól tájékozódnak a sötétben.
Szilárd házuk sem korlátozza már őket, így minden alakban és méretben megtalálhatók.
Ám e koromsötét világ nem csak az övék.
Ízeltlábúak is élnek itt, mint ez a tengeri pók.
Lassan tapogatóznak a tengerfenéken.
Elvétve gerincesek is akadnak.
Ám az élelem hiánya miatt ők ritka vendégek idelent.
A halak mindössze tíz százaléka él a mélytengerekben.
Legjobb formájukat nem itt nyújtják.
Ellentétben a lábasfejűekkel, akik a mélység tökéletes ragadozóivá váltak.
Amint azt ez a garnéla is tanúsíthatja.
Körülötte biolumineszcens plankton csillámlik a vízben.
Ezek az apróságok a víz legkisebb mozgására is felvillannak.
Ám a ráknak társasága akad.
Egy rejtőzködő tintahal is figyeli a műsort.
Nagy szemeivel kivételesen jól lát a sötétben.
Az apró fénypöttyöket követve pontosan kiveheti a rák minden mozdulatát.
Csak egy megfelelő pillanatra vár.
A rák azt sem tudja, mi csapott le rá.
Kifinomult érzékeikkel a lábasfejűek méltán váltak e sötét, hideg világ uraivá.
Ám a jégkorszak lakóira hamarosan melegebb napok köszöntöttek.
444 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
A nagy fagyás után 200 000 évvel…
Halványkék erek jelentek meg a jégen.
Víz.
A szén-dioxid mennyisége helyreállt…
…S a bolygó hőmérséklete megemelkedett.
Kezdetét vette a nagy olvadás.
Előbb lassan, majd egyre gyorsuló mértékben.
Csakhamar több száz méter magas gleccserek szakadtak bele az egyre
melegedő tengerekbe.
Pár évezred leforgása alatt a Föld jegének csaknem fele felolvadt.
További évezredek alatt pedig el is tűnt.
A mélybe menekültek számára eljött az idő a visszatérésre.
Napjainkban, Ausztrália partjai mentén él ez a fiatal óriás tintahal.
Jégkorszaki őseihez hasonlóan ő is párosodni indul a sekély vizek felé.
Ám mások már megelőzték.
Köztük egy alfahím is.
Aki féltékenyen védelmezi a partnerét.
És eszében sincs osztozkodni.
Ám a kisebb hím sem vonul vissza.
Inkább kivárja a sorát és figyel.
Míg egy harmadik hím is megjelenik.
És az alfahím értésére adja…
Hogy kihívja őt.
Egyikük sem hátrál, így a harc elkerülhetetlen.
Eljött a fiatal hím ideje.
A nagyok felé közeledve behúzza csápjait, és színt vált…
…Tökéletesen utánozva egy nőstényt.
Az eszét használva a közelébe férkőzik.
Az alfahím azt hiszi, már nem is csak egy nőstényt védelmez…
…Hanem kettőt.
S észre sem veszi, hogy a ravasz kis betolakodó közben párosodik a partnerével.
Különleges intelligenciájuk és lenyűgöző érzékeik segítségével a lábasfejűek minden
tengert meghódítottak.
Ám a sekély vízben mégsem ők a csúcsragadozók, mint egykoron hatalmas
elődeik.
Mert az ősi tengerekben újabb őrségváltás történt.
374 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT.
70 Millió évvel a nagy olvadás után, a Devon-korszakban a gerincesek végre
fejlődésnek indultak.
Ez a Dunkleosteus.
Az apró Arandaspis leszármazottja.
Kilenc méteres hosszával ő már nem zsákmányállat.
Még a fele akkora ivadékai is félelmetes ragadozók.
Ez a fiatal példány most észrevett valamit.
Egy Ammoniteszt.
E lény a mélytengeri Nautilusok közeli rokona.
A gerinces Dunkleosteus elég gyors ahhoz, hogy könnyen utolérje.
Ám az Ammonitesznek is van egy trükkje.
A sugárhajtás.
Amivel meg is lepi a fiatal halat.
Amint az körözni kezd…
…Az Ammonitesz is így tesz…
…S kemény házával védi testét.
Volt idő, amikor ez a védelem elégnek bizonyult.
Ám a Dunkleosteus új fegyvert fejlesztett ki:
Az állkapcsot.
Amivel elkapja és összezúzza a zsákmányát.
Már ha megtalálja a megfelelő szöget.
Az Ammonitesz szerencséjére a fiatal hal állkapcsa nem elég erős, hogy
összeroppantsa.
Ám a felnőtté már igen.
A gerinc és az állkapocs olyannyira hatékony kombinációnak bizonyult, hogy a
gerincesek azóta is ezt a párosítást használják.
Napjainkban több mint 30 000 halfajta létezik.
Ez a lábasfejű fajok számának negyvenszerese.
Változatosságuk lenyűgöző…
…De mind rendelkeznek a nyerő párosítással.
Gerincük erőt és sebességet kölcsönöz nekik…
…Mérettől függetlenül.
Állkapcsukkal pedig harapni tudnak.
Ám az állkapocs másra is jó.
Egyes halak az ikráikat védelmezik vele.
Mások a párkereséshez használják.
És persze ott a rojtosfejű nyálkáshal.
Állkapcsával nem csak rákokra vadászik.
Hanem a természet egyik legijesztőbb mutatványára is használja…
…Hogy megszabaduljon a riválisaitól.
Náluk a méret a lényeg.
A nyálkáshal óriás állkapcsával védi a területét.
Ám az állkapocs egy másik hírhedt halfajta felemelkedését is elhozta.
Először több mint 400 millió éve jelentek meg…
…S azóta is rettegést keltenek.
Ők …
… A cápák.
A gerinc és az állkapocs nyerő kombinációján túl…
…Kifinomult érzékszerveikkel több száz méterről megérzik a zsákmányt.
Méretüknek és erejüknek hála…
…Tökéletes vadászokká váltak –
Az óceánok igazi uraivá.
Észak-Ausztrália partjai mentén a halak rajokba tömörülnek.
Ám a cápák még kivárnak.
Különleges taktikát alkalmaznak.
Csapatként összedolgozva egyes cápák alulról közelítenek, hogy a felszín alá
szorítsák a halakat.
Mások oldalról érkeznek.
Elzárják az utat a nyílt víz felé, s a sekély részre terelik őket.
A százával érkező cápák most kivárásra játszanak.
A zsákmány pedig egyre fárad.
Ezt a technikát évmilliók alatt tökéletesítették.
A vérengzés egy pillanat alatt indul.
A cápák alig változtak a nagy olvadás óta. Ők alkotják a történelem egyik
legsikeresebb dinasztiáját.
Ám színre lépésüket nagy riválisuk letűnése tette lehetővé.
360 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
A Dunkleosteus 20 millió éven át uralta az ősi tengereket.
E ragadozóval a korai cápák sem kelhettek versenyre.
Ám a Dunkleosteusra a sors furcsa fintorából a pusztulás várt…
Méghozzá a planktonok miatt.
Évmilliárdokkal korábban a planktonok tették lehetővé az állatok kifejlődését.
Ezúttal viszont csaknem véget vetettek neki.
A tengerek tápanyag-koncentrációja megugrott, s vele a planktonok száma is.
Méghozzá sosem látott mértékben.
A sekély tengerekben ez a sűrű massza rothadásnak indult…
S a tenger oxigénszintje lecsökkent.
Az élethez szükséges elem hiányában az állatok megfulladtak.
Akik nem tudtak megszökni a massza alól, azokra ugyanaz a sors várt:
A kihalás.
A Dunkleosteus sok társával egyetemben eltűnt a bolygónkról.
A világ összes tengerpartját tetemek szegélyezték.
Csak pár szerencsés túlélő akadt, köztük a korai cápák is.
A tengeri fajok 80%-a esett áldozatul a világ második nagy kihalási eseményének.
Ám ez csak a történet egyik fele.
A planktonok szaporodását okozó tápanyagok…
…Nem a tengerből származtak.
A szárazföldről kerültek oda.
Növények bocsátották ki magukból, mialatt végbement egy csodás folyamat:
A Föld kizöldülése.
Az egykori vulkanikus sivatagot mostanra benőtte az élet.
S az új világ új lehetőségeket kínált.
A növények előkészítették az utat, s az állatok követték őket.
Csakhamar kezdetét vette a szárazföldért folytatott harc.