I milliarder av år var mye av vår verden helt ulevelig.
Herjet av elementene, og naturens krefter.
Men dette er historien om hva som foregikk under bølgene.
Her, vernet fra stormene, hadde livet slått rot.
Det skulle forandre planeten vår for alltid.
LIVET PÅ PLANETEN VÅR
KAPITTEL 2
DEN FØRSTE GROBUNNEN
2,4 MILLIARDER ÅR TILBAKE
Langt tilbake i urtiden
var jorden helt ulik den vi kjenner i dag.
Nesten 90 % av overflaten var dekket av vann,
men det var ingen blå planet.
Enorme metanskyer farget atmosfæren gul.
På land var forholdene enda verre.
Vulkaner hadde hatt utbrudd i millioner av år.
Deres eksplosive kraft
var en av få lyder i en taus verden.
Verden besto av giftig luft og elver av smeltet stein.
Liv, slik vi kjenner det, var en umulighet.
Men ute i urtidshavene var noe i emning.
Under overflaten ligger et enormt teppe av plankton.
Slike mikroskopiske celler har utviklet noe nytt.
Fotosyntese.
Det lar dem utnytte solens energi for å vokse.
Gjennombruddet er så viktig
at plankton en dag vil gi utspring for alle verdens planter.
Men det er ikke alt.
Et biprodukt av fotosyntese er en gass,
den manglende ingrediensen for at dyr skal kunne eksistere.
Oksygen.
I nesten to milliarder år
produserte plankton så mye oksygen at vår verden ble forvandlet.
Da hindringene forsvant, ble jorden omskapt.
Her kunne livet endelig utfolde seg.
I dag, millioner av år senere,
kan man fortsatt få et glimt av hvordan den neste bølgen av liv så ut.
For i enkelte grunne havområder…
…er mye fortsatt som det var i en mer primitiv tid.
Det ser ikke sånn ut…
…men dette er dyr.
Veldig like de første komplekse livsformene.
De fleste har myke kropper og er forankret i havbunnen.
Alle har sanser.
Noen kan til og med se sine omgivelser.
Mange sanker mat gjennom filtrering.
De plukker opp plankton
iblant på merkelige måter.
Men ikke alle dyrene her er rotfestet.
Noen kan bevege seg.
De utforsker havbunnen,
som sine banebrytende slektninger for millioner av år siden.
Det kan virke som om det grunne havet er en slags idyll,
en trygg havn for alt liv.
Men dette er ikke et paradis.
Utenfor vår tids California.
Dette er en regnbue-nakensnegl.
De langsomme bevegelsene skjuler en mørk side.
For som sine forgjengere
er den her for å jakte.
Den er tilpasset et liv som rovdyr.
Favorittbyttet
er anemoner.
Men som de første rovdyrene
har nakensneglen forbedringspotensial.
For her er timing…
…alt som gjelder.
Heldigvis for jegeren er byttet forankret i havbunnen.
Den kan ikke skjule seg for evig.
Anemonens skjebne
er å bli spist innenfra og ut.
530 MILLIONER ÅR TILBAKE
Fremkommet av rovdyr var et veiskille i urtidshavet.
Byttedyrene måtte tilpasse seg, eller bli utryddet.
En gruppe tilpasset seg på en hittil ukjent måte.
Selv om de er enkeltorganismer
klarte de å splitte seg i flere lag med individer,
som så løsrev seg.
Maneter.
For 530 millioner år siden
var de de første dyrene som løsrev seg fra havbunnen og svømte.
Men rovdyr fantes allerede overalt.
Væpnet med giftige harpuner
kan slike anemoner gjøre kort prosess med unge maneter.
De er så tallrike
at det virker umulig å unnslippe.
Fanget.
Men ikke lenge.
Endelig fri.
Takket være svømmeevnen
var maneter de første som bega seg ut fra grunt hav
og ut i det store blå.
Her, før fisk ble til,
var maneter helt trygge fra rovdyr.
Etter hvert fulgte andre etter.
Men for over en halv milliard år siden
tilhørte det åpne havet dem.
508 MILLIONER ÅR TILBAKE
De som fortsatt var festet til havbunnen
måtte unnslippe rovdyr på annet vis.
Denne merkelige skapningen
er en trilobitt.
Dens nyskapende tilpasning er pansring.
Trilobitter var blant de første i et helt nytt dynasti.
Leddyrene.
De har utviklet et ytre skjelett,
et skjoldaktig skall som beskytter de myke, indre delene.
I disse farvannene er det nødvendig.
Dette er Anomalocaris.
Et merkelig utformet dyr,
hvis navn kan oversettes til "den abnormale reken."
I tropiske, grunne hav for 508 millioner år siden
var de verdens første toppredator.
Til tross for trilobittens rustning er det lurt å holde seg skjult.
Men utenfor juvene finnes det ikke skjulesteder.
Det som gjør denne jegeren så unik…
er hurtigheten.
Til forskjell fra maneter kan Anomalocaris svømme retningsbestemt og hurtig.
Men det er ikke alltid nok.
Trengt opp i et hjørne er trilobittens rustning godt egnet.
Den ruller seg sammen, og blir helt uinntagelig.
Selv for en abnormal reke.
Kysten er klar, og trilobitten kan fortsette på sin vei.
Den leter etter et av oldtidshavets mest spektakulære skuer.
Trilobittenes paringsområde,
hvor tusener samles for å pare seg.
I historien om livet har rustning vært så vellykket
at i dag er nesten 80 % av alle dyr,
inkludert insekter, edderkopper og krabber,
i slekt med dette leddyret.
Men rustningen ga ikke vern mot alt.
468 MILLIONER ÅR TILBAKE
Førti millioner år senere hadde en ny æra begynt.
Artsrikheten var større enn noen gang.
Trilobittene er fortsatt i sin storhetstid,
men rustningen er enda sterkere.
For på dette revet trues de av en ny type rovdyr.
Forfedrene til nåtidens åtte- og tiarmede blekkspruter.
De mangearmede kjempene tilhører et dynasti ved navn Cephalopoda.
De største, med åtte meter lange skall,
er Cameroceras.
Trilobitten er ørliten i forhold til den enorme jegeren.
Men det er ikke størrelsen som gjør dem så farlige.
Cameroceras har utviklet en ny jaktmetode…
…selv når de ikke ser byttet.
For i disse farvannene jakter de ikke bare med synet,
men også berøring.
Trilobitten må prøve å holde seg utenfor rekkevidde.
Med et sakselignende nebb
som kan knekke den sterkeste rustning
er Cameroceras havets enehersker.
Men det fins en annen, viktig nykommer.
Med et permanent overrasket uttrykk.
Dette er Arandaspis.
En tidlig form for fisk.
De har ikke utviklet kjever enda,
så de må suge i seg rester.
Men det den har utviklet
vil sette standard for fremtiden.
Den har et indre skjelett, som gjør den rask og rørig.
En ryggrad.
Den ser ikke imponerende ut,
men fisker som Arandaspis vil en dag gi opphav til alle virveldyr.
Amfibier, reptiler, pattedyr og fugler.
Men enn så lenge er virveldyrene knapt i gang
med en veldig lang reise.
445 MILLIONER ÅR TILBAKE
Tjue millioner år senere ble livet presset til det ytterste.
Klimaet ble plutselig kaldere.
Utviklingen fikk fatale følger.
Gradvis begynte havet å fryse til.
For artene i det som var tropiske hav
ble det katastrofalt.
Grunne havområder ble en frossen gravplass.
Verdens første masseutryddelse.
Den fatale nedfrysingen var et resultat av 60 prosent mindre karbondioksid.
Uten varmen fra denne drivhusgassen
ble planeten råket av en istid.
Den ville vare i 200 000 år.
På det meste var nesten halve jorden dekket av is.
Det utryddet 85 % av alt liv.
Strøket fra slektstreet vårt for alltid.
Uten grunne, tropiske hav
overlevde de som kunne trekke ned i dypet.
Dyr som perlebåter,
en mindre slektning av den enorme Cameroceras.
Den utviklet seg for flere hundre millioner år siden,
men finnes fortsatt i dag.
Den har lykkes takket være dyphavets uforanderlighet.
På 600 meters dybde er det lite variasjon i temperatur,
som gir et stabilt tilfluktssted.
Da istiden kom
trakk mange slags dyr ned i dypet.
Men det er blekksprutene som har florert.
I dag lever mange fortsatt i dyphavet.
Deriblant åtte- og tiarmede blekkspruter.
Den myke kroppsbygningen er upåvirket av det enorme vanntrykket.
Og supersanser hjelper dem å finne frem i mørket.
De er ikke lenger heftet av skall,
og har utviklet seg til å innta alle størrelser og former.
Men dette bekmørket er ikke bare deres.
Leddyr, som denne krabben, lever også her.
De føler seg frem på havbunnen.
Det fins også virveldyr her.
Det er lite mat å finne, så de er sjeldne her nede.
Bare rundt 10 % av dagens fiskearter bor på dypet.
Det er ikke her de trives.
Til forskjell fra blekksprutene, som har blitt dyphavets ypperste rovdyr.
Det vil denne reken snart oppdage.
Omkring den glitrer det av plankton med bioluminescens.
Om de forstyrres, avgir de et lysglimt.
Men reken har selskap.
En delvis skjult tiarmet blekksprut
følger med på forestillingen.
De store øynene gir den svært godt syn i mørket.
Ved å skjelne lysglimtene
kan den følge med på rekens bevegelser.
Den venter bare på riktig øyeblikk.
Reken var intetanende.
Med så utmerkede sanser
er det kanskje ikke rart at blekkspruter dominerer denne kalde, mørke verdenen.
Men for de som levde i istiden
ble det etter hvert varmere.
444 MILLIONER ÅR TILBAKE
200 000 år etter nedfrysingen
dukket det opp en blå stripe i isen.
Vann.
Karbondioksid-nivået tok seg opp igjen,
slik at den globale temperaturen økte.
Den store issmeltingen var i gang.
Sakte i starten, men stadig raskere.
Om ikke lenge var flere hundre meter høye isbreer
i fritt fall ut i stadig varmere hav.
Innen noen få årtusen
var nesten halvparten av iskappen smeltet vekk.
Etter noen til var alt borte.
De som hadde søkt tilflukt i dypet
kunne nå trekke opp igjen.
Langs kysten av vår tids Australia.
Dette er en ung sepia-blekksprut.
Som forfedrene i istiden
kommer han opp til grunt vann for å finne en make.
Men andre har kommet ham i forkjøpet.
Deriblant en alfahann.
Han vokter sin utvalgte partner nøye.
Og han har ikke tenkt å dele.
Men den mindre hannen lar seg ikke avvise.
I stedet for venter han,
og følger med.
En ny hann dukker opp,
og viser hvilke hensikter han har.
Å utfordre alfaen.
Ingen trekker seg, så en slåsskamp er uunngåelig.
Da kan den unge hannen steppe inn.
Han nærmer seg, folder tentaklene,
og skifter farge.
Han er perfekt forkledd
som en hunn.
Med hjernekraft i stedet for muskelkraft
lurer han seg inn.
Alfaen tror han ikke bare vokter én hunn,
men to.
Han aner ikke at den slu inntrengeren
parer seg med hans utvalgte partner.
Deres unike intelligens og særegne sanser
har latt blekkspruter innta alle verdens hav.
Men på grunt vann
er de sjelden øverst på næringskjeden, som deres forfedre var.
For i fortidens hav
var det et rolleskifte på gang.
374 MILLIONER ÅR TILBAKE
Sytti millioner år etter at isen smeltet,
i det som kalles devontiden,
gjorde virveldyrene sitt fremstøt.
Dette er Dunkleosteus.
En etterkommer av lille Arandaspis.
Med en lengde på ni meter er denne fisken ingen underdog.
Selv ungene, knapt halvparten så store,
er farlige rovdyr.
Og denne ynglingen har fått øye på noe.
Ammonitter.
Nære slektninger av vår tids perlebåter.
Som virveldyr
er Dunkleosteus hurtig nok til å ta dem igjen.
Men ammonitter har også et triks.
Jetdrift.
Tilstrekkelig til å utmanøvrere den unge fisken.
Den begynner å sirkle seg inn,
og ammonitten gjør det samme.
Den verner om kroppen med skallet.
En gang hadde det vært forsvar nok.
Men Dunkleosteus har et våpen deres små slektninger ikke hadde.
Kjever.
Det kan bite, og knuse, et bytte.
Om den kan finne riktig angrepsvinkel.
Heldigvis for ammonitten
er ikke kjevene til ungdyret sterke nok til å knuse skallet.
Men de voksne klarer det.
En ryggrad og kjever var en vellykket kombinasjon.
Så perfekt at herfra og ut
så virveldyrene seg aldri tilbake.
I dag fins det over 30 000 fiskearter.
Førti ganger mer enn blekksprutene.
Selv om artsrikheten er enorm…
…har alle fortsatt den perfekte kombinasjonen.
Ryggraden gir hurtighet og kraft,
uavhengig av størrelse.
Og kjever lar dem bite fra seg.
Men kjever består av mer enn som så.
Noen fisker bruker dem til å beskytte egg.
Andre gjør kur med dem.
Og så har man Neoclinus blanchardi.
Han bruker ikke kjevene bare til krabbefangst.
Han bruker dem også i et av naturens mest truende skuer.
For å jage vekk rivaler.
For disse fiskene betyr størrelsen alt.
Store kjever gir denne fisken herredømme over territoriet sitt,
men lar også en mer beryktet fiskeart regjere over det åpne hav.
De dukket først opp for over 400 millioner år siden,
og har blitt fryktet siden den gang.
De er
haier.
I tillegg til ryggrad og kjever
har de så skarpe sanser
at de kan skjelne byttedyr flere hundre meter unna.
Mange er i tillegg store og sterke.
De er så tilnærmet perfekte
som et rovdyr i havet kan bli.
I havet utenfor Vest-Australia
samler fisk i stim for å beskytte seg.
Men haiene avventer.
De har nemlig en unik angrepsplan.
Med det som virker som lagspill
nærmer noen haier seg fra undersiden, for å presse fiskene mot havoverflaten.
Andre kommer inn fra sidene,
for å gjete fisken vekk fra åpent hav og inn på grunt vann.
Nå er det hundrevis av dem,
haler haien ut tiden.
Byttet blir stadig mer utslitt.
Jaktteknikken har blitt finslepet gjennom millioner av år.
Men angrepet begynner på et øyeblikk.
Nærmest uendret siden den store istid-smeltingen.
Haier er et av tidenes mest vellykkede dynastier.
Men deres fremgang skyldes deres største rivalers fall.
360 MILLIONER ÅR TILBAKE
I oldtidens hav
hadde Dunkleosteus hersket i 20 millioner år.
Et rovdyr så brutalt at selv ikke haiene kunne måle seg.
Men Dunkleosteus ble rammet av en ødeleggende vending.
Forårsaket av plankton.
Milliarder av år tidligere
var plankton en katalysator for dyreliv.
Men nå gjorde de nesten slutt på det.
En stor økning av næringsstoffer i havet
skapte en oppblomstring av plankton…
…i en uforlignelig skala.
Det spredde seg i solrikt, grunt vann, og den tykke suppen begynte å råtne.
Dermed sank oksygennivået i havet.
Uten denne viktige bestanddelen for liv begynte dyr å kveles.
De som ikke kom seg ut av slammet møtte samme, uunngåelige endelikt.
Utryddelse.
Dunkleosteus var en av mange som gikk tapt.
Verden over var strendene overstrødd av døde dyr.
Bare noen heldige få, deriblant tidlige haier,
klarte å overleve.
Til sammen ble 80 % av alt liv i havet utslettet
i verdens andre masseutryddelse.
Likevel er det bare halve historien.
Næringsstoffene som skapte eksplosjonen av plankton
begynte ikke i havet.
De ble fraktet dit fra landjorden.
Sluppet fri av planter
i en av de mest utrolige hendelsene gjennom alle tider.
Grønnfargingen av jordkloden.
Det som en gang var en vulkansk ødemark
var nå fullt av liv.
Og den nye verdenen ga rom for muligheter.
Der plantene hadde banet vei
fulgte dyrene etter.
Ikke lenge etter var kappløpet om å dominere landjorden i gang.
Tekst: Kristian Vilnes Opdahl