Timp de miliarde de ani, o mare parte din lumea noastră era neprimitoare…
devastată de vreme și de forța naturii.
Dar asta este povestea a ceea ce se întâmpla sub valuri.
Aici, protejată de furtuni, viața a preluat controlul…
și avea să ne schimbe planeta pentru totdeauna.
VIAȚA PE PLANETA NOASTRĂ
CAPITOLUL 2
PRIMA FRONTIERĂ
ÎN URMĂ CU 2,4 MILIARDE DE ANI
Demult, în iureșul timpului,
Pământul nu semăna cu lumea pe care o știm astăzi.
Aproape 90% din suprafața sa era apă,
dar planeta nu era una albastră.
În schimb, nori uriași de metan făcuseră atmosfera galbenă.
Pe uscat, condițiile erau și mai vitrege.
Vulcanii erupeau de milioane de ani.
Puterea lor explozivă era
unul dintre puținele sunete ale acestui tărâm tăcut.
Cum lumea era constituită doar din aer toxic și râuri de rocă topită…
viața așa cum o știm era imposibilă.
Dar, în mările preistorice,
mișca ceva.
Aproape de suprafață atârnă o mare fâșie de plancton.
Celule microscopice precum acestea tocmai au dezvoltat ceva nou,
fotosinteza.
Asta înseamnă că pot folosi lumina solară ca să crească,
un progres major,
prin care planctonul va da naștere fiecărei plante de pe Pământ.
Dar asta nu e tot.
Un produs derivat al fotosintezei este un gaz,
ingredientul care lipsea pentru ca viața animală să existe…
oxigenul.
Timp de aproape două miliarde de ani,
planctonul a produs atât de mult oxigen, încât ne-a transformat planeta.
Nemaifiind ostil, Pământul a devenit o nouă lume,
unde viața putea, în sfârșit, să zburde liberă!
Astăzi, milioane de ani mai târziu,
este încă posibil să ne facem o idee despre cum era al doilea val al vieții.
În anumite părți ale mărilor puțin adânci…
viața încă seamănă cu cea din acele vremuri primitive.
Poate că nu par,
dar aceste animale…
sunt foarte similare cu primele forme complexe de viață.
Majoritatea au trupuri moi și sunt prinse pe fundul oceanului.
Toate au simțuri.
Unele chiar își pot vedea împrejurimile.
Multe își obțin hrana prin filtrare,
alegând plancton,
uneori, în cele mai bizare moduri.
Dar nu toate animalele sunt blocate la un loc.
Unele se pot mișca,
explorând fundul mării,
așa cum au făcut-o rudele lor pioniere, acum milioane de ani.
Ar putea părea că aceste ape puțin adânci sunt un fel de Rai,
un refugiu pentru viață.
Dar nu e vreun paradis.
Trăind în California zilelor noastre,
aceasta este o nudibranhie curcubeu.
Iar natura sa lentă ascunde o latură sinistră…
pentru că, asemeni strămoșilor săi,
a ieșit la vânătoare.
S-a adaptat la o viață de prădător.
Iar prada ei preferată…
actinia.
Dar, la fel ca la primii prădători,
pentru nudribranhie există loc de îmbunătățiri…
fiindcă aici… planificarea
înseamnă totul.
Din fericire pentru vânător,
prada sa este ancorată pe fundul mării
și nu se poate ascunde mereu.
Soarta actiniei?
Să fie mâncată din interior.
ÎN URMĂ CU 530 DE MILIOANE DE ANI
Apariția prădării a fost o schimbare seismică în mările antice.
Vânatul trebuia să se adapteze
sau să riște dispariția.
Iar un grup s-a adaptat într-un fel nemaivăzut.
Deși sunt animale singulare,
au reușit să se separe în straturi de indivizi,
care apoi s-au eliberat.
Meduzele.
Acum 530 de milioane de ani,
au fost primele animale care s-au eliberat de fundul mării și au început să înoate.
Dar prădătorii erau deja peste tot.
Înarmate cu harpoane veninoase,
actiniile se descotorosesc repede de puii de meduză.
Și sunt atât de dense,
încât evadarea pare imposibilă.
Prinsă.
Dar nu pentru mult timp.
Liberă, în sfârșit!
Datorită abilității de a înota,
meduzele au fost primele care s-au aventurat dincolo de apa mică
și au ieșit în adâncuri.
Aici, unde peștii încă nu evoluaseră,
meduzele erau complet libere de prădători.
Cu timpul, altele aveau să le urmeze.
Acum mai bine de jumătate de miliard de ani,
largul oceanului le aparținea.
ÎN URMĂ CU 508 DE MILIOANE DE ANI
Pentru cele blocate pe fundul mării,
evadarea prădării necesita o altă abordare.
Această creatură stranie
este un trilobit.
Iar adaptarea sa inovativă, armura.
Trilobiții sunt primii dintr-o nouă dinastie,
artropodele.
Au dezvoltat un schelet extern,
o carapace ca un scut care le protejează corpul moale.
În apele acestea, au nevoie.
El este Anomalocaris.
Un animal cu aspect bizar,
al cărui nume se traduce prin „crevetele anormal”.
Iar în apele puțin adânci tropicale de acum 508 de milioane de ani,
era primul prădător alfa al lumii.
În ciuda armurii trilobitului, se înțelege de ce se ascunde.
Dar, departe de canioane, nu are unde să se ascundă…
pentru că ceea ce-l face special pe vânător…
este viteza sa.
Spre deosebire de meduze, Anomalocaris poate înota cu direcție și viteză.
Dar nu e întotdeauna suficient…
pentru că atunci când e încercuit, armura trilobitului își arată calitățile.
Strângându-se într-o minge, devine complet impenetrabil…
chiar și pentru crevetele anormal.
După ce dispare primejdia, trilobitul își vede liniștit de drum.
Caută una dintre cele mai mărețe priveliști din oceanul antic…
zona de împerechere a trilobiților,
unde mii se adună ca să se înmulțească.
În povestea vieții, armura a fost un succes,
întrucât astăzi, aproape 80% dintre toate animalele,
inclusiv insecte, păianjeni și crabi,
sunt înrudite cu acest artropod antic.
Dar armura nu i-a putut proteja de orice.
ÎN URMĂ CU 468 DE MILIOANE DE ANI
După 40 de milioane de ani, a început o nouă eră a vieții,
cu mai multă diversitate ca niciodată.
Aici, trilobiții încă sunt puternici,
dar armura lor e și mai robustă…
pentru că, pe acest recif, pericolul vine sub forma unui nou prădător.
Strămoșii caracatiței și calamarului de astăzi,
acești uriași cu tentacule fac parte dintr-o dinastie denumită cefalopode.
Cele mai mari, cu o cochilie lungă de opt metri,
Cameroceras.
Trilobitul e eclipsat de acest vânător impozant.
Dar nu mărimea lor îi face o amenințare.
Cameroceras a dezvoltat o nouă metodă de a-și prinde prada…
chiar și când nu o poate vedea…
pentru că în aceste ape, nu vânează folosindu-și doar văzul,
ci și atingerea.
Trilobitul nu poate decât să încerce să stea departe de el.
Cu o gură ca o foarfecă,
putând să pătrundă prin cea mai dură armură,
Cameroceras domină aceste mări.
Deși mai există o apariție importantă.
Având un aspect surprins permanent,
el este Arandaspis…
o specie timpurie de pește.
Încă nu a dezvoltat falca,
așa că poate doar să aspire resturi.
Dar ceea ce a dezvoltat
va schimba cursul istoriei.
Are un nou schelet intern, care îl face atât rapid, cât și agil.
O coloană vertebrală.
Deși nu arată spectaculos,
peștii precum Arandaspis vor da naștere, cândva, tuturor celorlalte vertebrate:
amfibieni, reptile, mamifere și păsări.
Dar, deocamdată, vertebratele sunt doar la începutul
unei călătorii foarte lungi.
ÎN URMĂ CU 445 MILIOANE DE ANI
După 20 de milioane de ani, viața a înfruntat o provocare foarte mare…
când clima a început deodată să se răcească…
o evoluție care urma să aibă consecințe teribile.
Puțin câte puțin, marea a început să înghețe.
Pentru viețuitoarele din apele cândva tropicale ale Pământului,
asta a fost o catastrofă.
Mările puțin adânci au devenit un cimitir înghețat.
Prima extincție în masă din lume.
Înghețul fatal a fost cauzat de o scădere de 60% a dioxidului de carbon.
Fără efectul de seră care s-o încălzească,
planeta a fost cufundată într-o epocă de gheață.
Una care avea să dureze 200.000 de ani.
La apogeul său, aproape jumătate de planetă a fost acoperită de gheață,
provocând moartea a 85% din formele de viață,
pierdute din arborele nostru genealogic pentru totdeauna.
După dispariția apelor tropicale,
puținii supraviețuitori au fost cei care au coborât în ape mai adânci.
Viețuitoare precum nautilul,
o rudă mai mică a giganticului Cameroceras.
Prima oară a evoluat acum sute de milioane de ani,
dar încă există și astăzi.
Își datorează succesul naturii neschimbătoare de la mare adâncime.
Sub 600 de metri, temperatura rareori fluctuează,
făcând-o un sanctuar al stabilității.
Când a început epoca de gheață,
toate tipurile de vietăți s-au îndreptat spre abis.
Dar cefalopodelor le-a mers cel mai bine.
Astăzi, multe cutreieră adâncul mării…
inclusiv caracatițele și calamarii.
Trupurile lor gelatinoase nu sunt afectate de imensa presiune din adâncuri.
Iar simțurile lor extraordinare le permit să-și găsească drumul în întuneric.
Nemaifiind constrânse de cochilii,
au evoluat în aproape toate formele și mărimile.
Dar lumea întunecată nu le aparține numai lor.
Artropodele, precum acest crab-păianjen, viețuiesc și ele aici.
Se ghidează pe fundul mării prin simțul tactil.
Alături de ele, vertebratele.
Având puțină hrană aici, sunt rare.
Doar 10% dintre speciile de pești viețuiesc în adâncuri.
Nu e un loc în care se remarcă,
spre deosebire de cefalopode, care au devenit prădători nemaipomeniți…
așa cum va afla acest crevete destul de curând.
În jurul lui, apa licărește datorită planctonului bioluminiscent.
La orice tulburare, preț de cel mai scurt timp, se aprind.
Dar crevetele are companie.
Un calamar pe jumătate ascuns
urmărește spectacolul.
Ochii săi mari îi permit să vadă excepțional de bine în întuneric.
Zărind punctele de lumină,
poate urmări orice mișcare a crevetelui.
Îi trebuie doar momentul potrivit.
Crevetele nu s-a așteptat la asta.
Cu simțurile sale extraordinare,
nu e de mirare că au stăpânit această lume rece și întunecată.
Dar pentru cei care viețuiau în epoca de gheață,
lucrurile începuseră să se încingă.
CU 444 DE MILIOANE DE ANI ÎN URMĂ
La 200.000 de ani de la marele îngheț,
în gheață a apărut o venă albastră.
Apă.
Nivelul dioxidului de carbon s-a reglat,
provocând creșterea globală a temperaturii.
Marea topire începuse.
Mai lent la început, dar dezghețul și-a găsit ritmul.
În scurt timp, ghețari înalți de sute de metri
se prăbușeau în mările încălzite.
În câteva milenii,
aproape jumătate din gheața de pe planetă se topise.
În alte câteva, a dispărut complet.
Cei care se refugiaseră în adâncuri
acum aveau șansa să revină la suprafață.
Pe coasta Australiei din zilele noastre
vedem un pui de sepie uriașă.
La fel ca strămoșii lui din epoca de gheață,
a venit în apa puțin adâncă, în căutarea unei femele.
Dar alții au ajuns aici primii…
inclusiv un mascul alfa…
care își protejează cu gelozie partenera.
Și nu are de gând s-o împartă.
Dar masculul mai mic nu e descurajat.
În schimb, zăbovește puțin
și privește
cum un alt mascul intră în arenă…
și-și semnalează intenția…
de a-l provoca pe alfa.
Cum niciunul nu dă înapoi, o luptă este inevitabilă…
permițându-i masculului tânăr să acționeze.
Când se apropie, își ascunde tentaculele
și-și schimbă culoarea…
pentru a imita perfect
o femelă.
Folosindu-și creierul, nu forța,
se furișează direct.
Masculul alfa acum crede că nu protejează o singură femelă…
ci două.
Nu e atent că acest tânăr intrus
se împerechează cu femela aleasă de el.
Inteligența lor nemaipomenită și simțurile remarcabile
le-au ajutat pe cefalopode să colonizeze toate oceanele Pământului.
Însă, în apele puțin adânci,
rareori sunt prădătorii supremi cum erau strămoșii lor uriași…
pentru că, în mările antice,
avea să se schimbe garda.
ÎN URMĂ CU 374 DE MILIOANE DE ANI
La 70 de milioane de ani după marea topire,
în perioada numită Devonian,
vertebratele au făcut o schimbare.
El este Dunkleosteus…
un descendent al micului Arandaspis.
Dar, lung de nouă metri, acest pește nu e defavorizat.
Chiar și puietul, abia jumătate cât el, sunt prădători fioroși.
Iar acest pește tânăr a zărit ceva în larg…
Amonoizi,
rude apropiate cu nautilii din adâncurile zilelor noastre.
Fiind un vertebrat,
Dunkleosteus poate prinde viteză ca să-i prindă din urmă.
Dar amonoizii se dau mari cu un truc…
propulsia cu reacție.
Exact ce are nevoie ca să dejoace planurile peștelui.
Când începe să pândească…
amonoidul face la fel…
protejându-și trupul cu cochilia.
Cândva, această apărare ar fi funcționat.
Dar Dunkleosteus are o armă pe care strămoșii săi n-o aveau…
Fălci.
Poate mușca și își poate zdrobi prada.
Atât timp cât găsește unghiul potrivit.
Din fericire pentru amonoid,
fălcile lui nu sunt încă destul de puternice ca să spargă cochilia.
Dar ale adultului sunt.
Asocierea coloanelor vertebrale cu fălcile s-a dovedit o combinație câștigătoare,
atât de nemaipomenită, încât, din acel moment,
vertebratele nu aveau să se mai uite în urmă.
Astăzi, există peste 30.000 de specii de pești.
De 40 de ori mai multe decât ale cefalopodelor.
Deși diversitatea lor e remarcabilă…
fiecare și-a păstrat asocierea perfectă.
Coloanele vertebrale le oferă viteză și forță…
orice dimensiuni ar avea,
în timp ce fălcile
le oferă mușcătura.
Dar fălcile înseamnă mult mai mult.
Unii pești își protejează ouăle cu ele.
Alții, își atrag partenerul.
Apoi, mai există și Neoclinus.
Nu și le folosește doar ca să prindă crabi.
Ci și pentru una dintre cele mai intimidante priveliști din natură,
să gonească rivalii de pe teritoriul său.
Pentru acești pești, mărimea e cea mai importantă.
Fălcile mari au permis acestui pește să domnească peste petecul lui,
dar au permis unei specii de pești mai notorii, să stăpânească valurile.
Au apărut pentru prima oară acum peste 400 de milioane de ani
și sunt temuți de atunci.
Ei sunt…
rechinii.
La combinația de coloană vertebrală și fălci,
au adăugat simțuri atât de ascuțite,
încât depistează prada de la sute de metri distanță.
Cum mulți se mândresc și cu dimensiuni și forță,
sunt aproape de perfecțiune,
pe cât se poate, pentru un prădător marin.
În marea din Australia de Vest,
acești pești stau uniți pentru protecție.
Dar rechinii se abțin…
fiindcă au un plan special de atac.
Părând să lucreze în echipă,
unii rechini se ridică aproape de suprafață ca să blocheze peștii.
Alții vin din lateral,
blocând bancul de larg, împingându-l spre apa puțin adâncă.
Acum, ridicându-se la sute,
rechinii vor să câștige timp…
pe măsură ce prada lor devine tot mai epuizată.
E o tehnică de vânătoare perfecționată în decursul a milioane de ani.
Dar masacrul începe într-o clipită.
Practic neschimbați de la marea topire,
rechinii sunt una dintre dinastiile cele mai de succes din istorie.
Dar ascensiunea lor se datorează căderii marilor lor rivali.
ÎN URMĂ CU 360 DE MILIOANE DE ANI
Am revenit în mările străvechi,
iar Dunkleosteus stăpânește marea de 20 de milioane de ani.
Un prădător atât de feroce, încât nici primii rechini nu i-au făcut față.
Dar Dunkleosteus avea să sufere din cauza unui capriciu al sorții…
provocat de plancton.
Cu miliarde de ani în urmă,
planctonul fusese catalizatorul vieții animale.
Dar, acum, era cât pe ce să-i pună capăt.
O creștere bruscă a elementelor nutritive
a făcut ca populația de plancton să crească…
la un nivel fără precedent.
Pe măsură ce s-a răspândit în apele puțin adânci, supa groasă a putrezit…
făcând oxigenul din oceane să scadă brusc.
Fără acest ingredient critic pentru viață, animalele au început să se sufoce.
Pe cei care nu au reușit să scape de nămol îi aștepta un singur destin…
extincția.
Dunkleosteus a fost unul dintre cei mulți dispăruți de pe planetă.
În toată lumea, litoralurile s-au umplut de morți.
Doar câțiva norocoși, printre care primii rechini,
au reușit să supraviețuiască.
În total, 80% din viața marină a fost distrusă,
a doua extincție în masă a lumii.
Totuși, asta e doar jumătate din poveste.
Substanțele nutritive care au provocat explozia de plancton
n-au luat ființă în mare.
Au fost transportate de pe pământ…
eliberate de plante într-unul dintre cele mai uimitoare evenimente…
înverzirea planetei Pământ.
Ce odată fusese un pustiu vulcanic,
acum deborda de viață.
Iar această nouă lume oferea oportunități.
Acolo unde plantele au deschis calea,
animalele aveau s-o urmeze.
Curând, cursa pentru stăpânirea pământului avea să înceapă.
Subtitrarea: Ramona Coman