I miljarder år var stora delar av vår värld väldigt ogästvänliga,
härjade av naturens krafter.
Men det här är historien om vad som hände under vågorna.
Här, skyddat från ovädren, hade livet fått fäste
och skulle förändra vår planet för alltid.
KAPITEL 2
2,4 MILJARDER ÅR SEDAN
Långt tillbaka i tiden
såg jorden inte alls ut som idag.
Nästan 90% av dess yta var vatten,
men ändå var det ingen blå planet.
Istället hade stora moln av metan färgat atmosfären gul.
På land var förhållandena ännu värre.
Vulkaner hade haft utbrott i miljontals år.
Deras explosiva kraft
var ett av få ljud i denna annars tysta värld.
När världen bestod av giftig luft och floder av smält sten
var livet som vi är bekant med omöjligt.
Men i de förhistoriska haven
började nåt hända.
Under ytan finns ett stor mängd plankton.
Mikroskopiska celler som dessa har nyss utvecklat nåt nytt,
fotosyntes.
Det innebär att de kan utvinna solens energi för att växa,
ett genombrott så viktigt
att plankton en dag kommer att ge upphov till varje enskild växt på jorden.
Men det är inte allt.
En biprodukt av fotosyntes är en gas,
den saknade ingrediensen för att djurliv ska existera,
syre.
I nästan två miljarder år
producerade plankton så mycket syre att det förvandlade vår planet.
När den inte längre var ogästvänlig blev jorden en ny värld
där liv äntligen kunde frodas.
Idag, miljontals år senare,
är det fortfarande möjligt att få en glimt av hur den nästa livsvågen var.
För i vissa delar av våra grunda hav
liknar livet fortfarande den primitiva tiden.
Det kanske inte ser ut så
men det här är djur
som liknar de första avancerade livsformerna.
De flesta har mjuka kroppar, och rötter i havsbotten.
Alla har sinnen.
Och vissa kan till och med se sin omgivning.
Många livnär sig genom filtrering.
De plockar ut plankton,
ibland på ett väldigt märkligt sätt.
Men inte alla djur här sitter fast på ett ställe.
Vissa kan röra på sig
och utforska havsbotten
som sina banbrytande släktingar för miljontals år sedan.
Det kan verka som om dessa grunda vatten är ett slags Eden,
en trygg fristad för liv.
Men det här är inget paradis.
I nutid, utanför Kalifornien
ser vi denna nakensnäcka.
Och dess långsamma natur döljer en lömsk sida,
för, som sina förfäder,
är den här för att jaga.
Den är anpassad till ett liv som rovdjur.
Och dess favoritbyte,
anemoner.
Men liksom de allra första rovdjuren
har nakensnäckan utrymme för förbättringar,
för här betyder tajming…
…allt.
Lyckligtvis för jägaren
är bytet förankrat vid havsbotten
och kan inte gömma sig för alltid.
Anemonens öde?
Att bli uppäten inifrån och ut.
530 MILJONER ÅR SEDAN
Ankomst av rovdjur var en enorm förändring i de gamla haven.
De jagade blev tvungna att anpassa sig eller riskera att bli utrotade.
Och en grupp anpassade sig på ett sätt som aldrig tidigare skådats.
Trots att de var enskilda djur
kunde de separera sig till lager av individer
som sedan bröt sig loss.
Maneter.
För 530 miljoner år sedan
var de de första djuren som lämnade havsbotten och simmade.
Men rovdjur fanns redan överallt.
Beväpnade med giftiga harpuner
tog dessa anemoner snabbt hand om små maneter.
Och de är så många
att det verkar omöjligt att komma undan.
Fångad.
Men inte länge.
Äntligen fri.
Tack vare deras förmåga att simma
var maneterna de första att ge sig ut ur de grunda vattnen
och in i det stora blå.
Eftersom fiskar ännu inte bildats här
var maneten fri från rovdjur.
Med tiden skulle andra följa efter.
Men för mer än en halv miljard år sedan
tillhörde det öppna havet dem.
508 MILJONER ÅR SEDAN
För de som var kvar på havsbotten
behövdes en annan metod för att undkomma rovdjur.
Den här märkliga varelsen
är en trilobit.
Och dess banbrytande anpassning är en rustning.
Trilobiter är en av de första i en helt ny dynasti,
leddjuren.
De har utvecklat ett yttre skelett,
ett sköldliknande skal som skyddar deras mjuka innanmäten.
Och i de här vattnen behöver de det.
Det här är anomalocaris.
Djuret har ett bisarrt utseende.
Dess namn kan översättas till "den onormala räkan."
Och i de tropiska grunden för 508 miljoner år sedan
är det världens första topprovdjur.
Trots trilobitens rustning är det säkrast att hålla sig utom synhåll.
Men bortanför klyftorna finns det ingenstans att gömma sig,
för det som gör den här jägaren så speciell
är dess snabbhet.
Till skillnad från maneten kan anomalocaris navigera med snabbhet.
Men det räcker inte alltid,
för när trilobitens hotas kommer rustningen till sin rätt.
När den rullar ihop sig till en boll blir den helt ogenomtränglig
även för de onormala räkorna.
När kusten är klar fortsätter trilobiten.
Den letar efter en av de uråldriga havens stora sevärdheter,
trilobiternas parningsplatser,
där tusentals möts för att föröka sig.
I livets historia har rustning varit en så stor succé
att idag är nästan 80% av alla djur,
inklusive insekter, spindlar och krabbor,
besläktade med det här gamla leddjuret.
Men en rustning kunde inte skydda dem från allt.
468 MILJONER ÅR SEDAN
Fyrtio miljoner år senare har en ny era av liv har börjat
med mer mångfald än någonsin tidigare.
Här frodas fortfarande trilobiter,
men deras rustning är ännu starkare
för i det här revet kommer faran från ett nytt sorts rovdjur.
Förfäder till dagens bläckfiskar.
Dessa tentakeljättar tillhör en dynasti som kallas cefalopoder.
De största, med ett skal på åtta meter,
är cameroceras.
I jämförelse är trilobiten pytteliten.
Men det är inte storleken som gör dem till ett hot.
Cameroceras har utvecklat ett nytt sätt att fånga sitt byte
även när de inte ser det,
för i de här vattnen jagar de inte bara med syn,
utan även med känsel.
Allt trilobiten kan göra är att försöka hålla sig utom räckhåll.
Med en saxliknande näbb
som kan skära genom starka rustningar
dominerar cameroceras dessa hav.
Men det finns en annan viktig nykomling.
Med en konstant överraskad min,
det här arandaspis,
en tidig typ av fisk.
Den har inte utvecklat en käke ännu,
så den kan bara suga upp små rester.
Men vad den har utvecklat
kommer att förändra historiens gång.
Den har ett nytt inre skelett som gör den både snabb och smidig.
En ryggrad.
Och även om den inte ser så märkvärdig ut
kommer fiskar som arandaspis att ge upphov till alla andra ryggradsdjur:
Amfibier, reptiler, däggdjur och fåglar.
Men just nu är ryggradsdjur bara i början
av en väldigt lång resa.
445 MILJONER ÅR SEDAN
Tjugo miljoner år senare stod livet inför en av dess största utmaningar
när klimatet plötsligt började bli kallare,
en utveckling som skulle få ödesdigra konsekvenser.
Steg för steg började havet frysa.
För jordens invånare i de en gång tropiska vattnen
var detta en katastrof.
De grunda haven blev en fryst kyrkogård.
Världens första massutrotning.
Den dödliga frysningen orsakades av en koldioxidminskning på 60%.
Utan växthusgasen för att värma upp den
slungades planeten in i en istid.
En som skulle pågå i 200 000 år.
Som mest var nästan hälften av jorden täckt av is
vilket orsakade att 85% av allt liv
för alltid gick förlorat från vårt släktträd.
När de tropiska grunden var borta
överlevde de som kunde bege sig till djupare vatten.
Djur som nautilus,
en mindre släkting till jätten cameroceras.
Den utvecklades för hundratals miljoner år sen,
men den existerar än idag.
Den har klarat sig bra tack vare havets oföränderliga natur.
Under 600 meter fluktuerar temperaturen sällan
vilket gör det till en stabil fristad.
När istiden slog till
begav sig alla möjliga sorters djur ned i avgrunden.
Men det är cefalopoderna som har frodats.
Idag vistas många fortfarande i djuphavet
inklusive bläckfiskarna.
Deras gelatinösa kroppar påverkas inte av djupets enorma tryck.
Och supersinnen gör att de hittar i mörkret.
De är inte längre begränsade av skal,
och de har utvecklats till alla möjliga storlekar och former.
Men den här kolsvarta världen tillhör inte bara dem.
Leddjur, som den här spindelkrabban, bor också här.
De känner sig fram på havsbotten.
Vid sidan av dem lever ryggradsdjur.
Med så lite mat tillgängligt är de sällsynta här nere.
Bara cirka 10% av alla fiskar idag lever i djupet.
Det här är inte deras bästa plats,
till skillnad från cephalopoderna som har blivit djupets perfekta rovdjur,
vilket denna räka snart kanske upptäcker.
Runt omkring den blinkar vattnet av självlysande plankton.
Om nåt händer lyser de upp för ett ögonblick.
Men räkan har sällskap.
En delvis dold bläckfisk
iakttar föreställningen.
Dess stora ögon gör att den kan se utomordentligt bra i mörkret.
Genom att urskilja ljuspunkterna
kan det följa räkans minsta rörelse.
Den inväntar bara rätt tillfälle.
Räkan var helt oförberedd.
Med så fantastiska sinnen
är det inte så konstigt att bläckfiskar har bemästrat denna kalla, mörka värld.
Men för de som levde under istiden
började det bli varmare.
444 MILJONER ÅR SEDAN
200 000 år efter den stora nedfrysningen
dök en blå skåra upp i isen.
Vatten.
Koldioxidnivåerna hade återhämtat sig
vilket gjorde att de globala temperaturerna steg.
Den stora upptiningsperioden hade börjat.
Upptiningen började långsamt men tilltog hastigt.
Snart började hundratals meter höga glaciärer
rämna i de uppvärmda haven.
Inom några årtusenden
hade nästan hälften av planetens is smält.
Inom några till hade den försvunnit helt.
För de som hade sökt tillflykt i djupet
finns det nu en chans att bege sig upp igen.
Utanför dagens Australiens kust
ser vi här en ung, stor sepiabläckfisk.
Precis som sina förfäder under istiden
har han kommit till ytan för att hitta en partner.
Men andra har hunnit före,
inklusive en alfahane
som svartsjukt beskyddar sin utvalda partner.
Och han tänker inte dela med sig.
Men den mindre hanen låter sig inte avskräckas.
Istället bidar han sin tid
och iakttar
när en ny hane äntrar arenan
och visar sin avsikt
att utmana alfahanen.
Eftersom ingen av dem backar är en strid oundviklig
och den unga hanen kan göra sitt drag.
När han närmar sig stoppar han i sina tentakler
och ändrar färg
för att efterlikna
en hona.
Med hjälp av slughet, inte styrka,
smyger han rakt in.
Alfahanen tror nu att han inte bara vaktar en kvinna,
utan två.
Han är inte medveten om att den sluga, unga inkräktaren
parar sig med hans utvalda partner.
Deras exceptionella intelligens och anmärkningsvärda sinnen
har hjälpt cefalopoder att kolonisera alla jordens hav.
Men i de grunda vattnen
är de sällan de topprovdjur som deras stora förfäder var,
för i de uråldriga haven
skulle ett vaktskifte ske.
374 MILJONER ÅR SEDAN
Sjuttio miljoner år efter upptiningsperioden,
under en period som kallas devon,
gjorde ryggradsdjuren sina drag.
Det här är dunkleosteus,
en ättling till den lilla arandaspis.
Men med sina nio meter har fisken inte oddsen emot sig.
Även de unga, knappt hälften så stora, är skräckinjagande rovdjur.
Och den här ungfisken har upptäckt nåt ute i det blå.
Ammoniter.
Nära släktingar till nutida djuphavsnautilus.
Som ryggradsdjur kan dunkleosteus hinna ikapp dem.
Men ammoniterna har ett eget knep.
Jetdrift.
Precis vad den behöver för att undkomma den unga fisken.
När den vänder om
gör ammoniten detsamma
och skyddar kroppen med sitt skal.
En gång i tiden hade det försvaret fungerat.
Men dunkleosteus har ett vapen som hans små förfäder inte hade.
Käkar.
Den kan bita ihop och krossa sitt byte.
Såvida den kan hitta rätt vinkel.
Som tur är för ammoniten
är ungfiskens käkar ännu inte starka nog att krossa skalet.
Men de vuxnas är de.
Att para ihop ryggrader med käkar visade sig vara vinnande kombination,
så perfekt att ryggradsdjuren från och med nu
aldrig skulle se tillbaka.
Idag finns det mer än 30 000 fiskarter.
Fyrtio gånger så många som cefalopoderna.
Deras mångfald är anmärkningsvärd,
men har och en har den perfekta kombinationen.
Ryggraden ger dem snabbhet och styrka
oavsett storlek
medan käkar
ge dem bett.
Men käkar har fler fördelar.
Vissa fiskar skyddar äggen med dem.
Andra lockar till sig en partner.
Sen har vi det neoclinus blanchardi.
Han fångar inte bara krabbor med sina käkar.
Han använder dem även till en av naturens mest skrämmande uppvisningar
för att skrämma bort sina rivaler.
För de här fiskarna är storleken allt.
Stora käkar har låtit honom härska i sitt revir på havsbotten,
men de har också låtit en mer ökänd grupp fiskar härska över vågorna.
De dök upp för mer än 400 miljoner år sedan
och har fruktats sedan dess.
De är…
…hajarna.
Till den vinnande kombinationen av ryggrad och käkar
har de lagt till sinnen så skarpa
att de kan upptäcka byten hundratals meter bort.
När många även är stora och starka
är de så nära perfektion
som ett havsrovdjur kan komma.
I havet utanför västra Australien
samlas dessa fiskar för trygghet.
Men hajarna står emot
för de har en speciell attackplan.
Hajarna verkar jobba som ett lag,
och vissa stiger upp nedifrån för att fånga fisken mot ytan.
Andra kommer in från sidan
och skrämmer stimmet från öppet hav till grunt vatten.
Nu när de är hundratals
bidar hajarna sin tid
medan deras byten blir allt tröttare.
Det är en jaktteknik som har finslipats i miljontals år.
Men blodbadet börjar på ett ögonblick.
Nästan oförändrad sedan den stora upptiningsperioden
är hajar en av de mest framgångsrika dynastierna i historien.
Men uppgången kan de tacka sina största rivaler för.
360 MILJONER ÅR SEDAN
Tillbaka i de uråldriga haven,
och dunkleosteus hade regerat i 20 miljoner år.
Ett så brutalt rovdjur att inte ens tidiga hajar kunde mäta sig.
Men dunkleosteus skulle gå ett ödesdigert öde till mötes,
orsakat av plankton.
Miljarder år tidigare
hade plankton varit katalysatorn för djurlivet.
Men nu skulle den nästan förinta det.
En plötslig ökning av näringsämnen i havet
fick planktonbeståndet att växa
till en makalös grad.
När den spred sig genom de solbelysta grunden började den här sörjan att ruttna
vilket orsakade att havets syre sjönk kraftigt
Utan denna viktiga ingrediens för liv började djuren kvävas.
För de som inte kunde undkomma slammet fanns det bara ett möjligt resultat.
Utrotning.
Dunkleosteus var en av många som försvann från vår planet.
Världen över blev kustlinjer belamrade av döda.
Bara några få lyckosamma, inklusive tidiga hajar,
lyckades överleva.
Totalt sett utplånades 80% av det marina livet
världens andra massutrotning.
Men det här är bara halva historien.
Näringsämnena som orsakade den kraftiga ökningen av plankton
började inte i havet.
De fördes dit från land,
släppta av växter under en av tidernas mest fantastiska händelser,
när planeten jorden grönskade.
Det som en gång var vulkanisk ödemark
flödade nu över av liv.
Och den här nya världen erbjöd möjligheter.
Där växterna hade banat väg
följde djuren.
Snart började kampen om att härska på land.
Undertexter: Daniel Rehnfeldt