Протягом мільярдів років більша частина нашого світу була надзвичайно непривітна…
спустошена стихіями та силами природи.
Але це розповідь про те, що відбувалося під хвилями.
Тут захищене від бур життя завмерло…
щоб невдовзі змінити нашу планету назавжди.
ЖИТТЯ НА НАШІЙ ПЛАНЕТІ
РОЗДІЛ 2
ПЕРШИЙ РУБІЖ
2,4 МІЛЬЯРДА РОКІВ ТОМУ
Давним-давно
Земля була зовсім не схожа на світ, який ми знаємо сьогодні.
Майже 90% її поверхні були вкриті водою,
та вона не була блакитною планетою.
Натомість величезні хмари метану перефарбували атмосферу в жовтий.
На суші умови були ще гірші.
Вулкани вивергалися протягом мільйонів років.
Їхні потужні вибухи —
один із небагатьох звуків у цьому тихому світі.
У світі, що складається лише з токсичного повітря і річок розплавленого каменю…
життя, яким ми його знаємо, було неможливим.
Але в доісторичних морях
щось метушилося.
Під поверхнею висіла велика смуга планктону.
Такі мікроскопічні клітини в ході еволюції щойно набули дечого нового —
фотосинтезу.
Вони навчилися використовувати енергію сонця для росту —
це настільки важливий прорив,
що одного дня планктон породив кожну рослину на Землі.
Але це ще не все.
Одним із побічних продуктів фотосинтезу є певний газ —
інгредієнт, якого бракує для існування життя тварин…
кисень.
Майже два мільярди років
планктон виробляв стільки кисню, що той аж перетворив нашу планету.
Земля припинила бути ворожою і стала новим світом,
де життя нарешті отримало змогу вирувати.
Сьогодні, через мільйони років,
досі можна побачити, якою була та наступна хвиля життя.
Бо в деяких частинах наших мілководних морів…
життя досі нагадує той більш примітивний час.
Може, і не схоже,
але ці тварини…
дуже схожі на перші складні форми життя.
Більшість із них м'якотілі й укорінені в морське дно.
У всіх є чуття.
А дехто з них навіть може бачити оточення.
Багато хто отримує їжу завдяки фільтрації,
витягуючи планктонів
іноді дуже цікавим чином.
Але не всі тутешні тварини прикуті до одного місця.
Дехто може рухатися,
досліджувати морське дно,
як їхні родичі-новатори мільйони років тому.
Може здатися, що це мілководдя — це своєрідний Едем,
безпечний притулок для життя.
Але це зовсім не рай.
Живучи в сучасній Каліфорнії…
це райдужний голозябровий молюск.
І його млява натура приховує зловісну сторону…
бо, як і його предки,
він тут на полюванні.
Він пристосований до хижацького життя.
А його здобич —
анемони.
Але, як і найперші хижаки,
голозябровим ще є куди рости…
бо тут своєчасність рухів…
це головне.
На щастя для мисливця,
його здобич невідривна від дна моря
і не може ховатися вічно.
Доля анемона?
Бути з'їденим зсередини.
530 МІЛЬЙОНІВ РОКІВ ТОМУ
Поява хижаків — це сейсмічний зсув у древніх морях.
Здобич мала пристосуватися
або ж почати вимирати.
Й одна група пристосувалася зовсім по-новому.
Попри те, що вони були самотніми тваринами,
їм удалося розділитися на шари індивідуумів,
які потім вирвалися на волю.
Медузи.
П'ятсот тридцять мільйонів років тому
вони були першими тваринами, які відірвалися від морського дна й попливли.
Але хижаки вже були скрізь.
Озброєні отруйними гарпунами,
ці анемони швидко добивають дитинчат медуз.
І їх настільки багато,
що втеча здається неможливою.
Упіймана.
Але ненадовго.
Нарешті вільна.
Завдяки своїй здатності плавати
медузи першими покинули мілководдя
й подалися у велику синяву.
Тут з рибою, що ще не розвинулася,
медузи змогли повністю забути про хижаків.
А згодом за ними подалися й інші.
Але понад пів мільярда років тому
відкритий океан належав їм.
508 МІЛЬЙОНІВ РОКІВ ТОМУ
Для тих, хто досі застряг на дні,
утеча від хижаків потребувала іншого підходу.
Ця допитлива істота —
трилобіт.
І його проривний метод адаптації — броня.
Трилобіти — одні з перших у новій династії —
членистоногі.
У ході еволюції вони набули зовнішнього скелета,
щитоподібного панцира, що захищає їхні м'які нутрощі.
А в цих водах їм це необхідно.
Це аномалокарис.
Дивна тварина,
чия назва перекладається як «аномальна креветка».
У тропічному мілководді 508 мільйонів років тому
це був перший хижак на вершині харчового ланцюга.
Попри броню трилобіта, усе ж є сенс бути якнайдалі від очей аномалокариса.
Але вдалині від каньйонів ніде сховатися…
бо цей мисливець сильно вирізняється…
своєю швидкістю.
На відміну від медуз, аномалокарис може плавати рівно й швидко.
Але цього не завжди достатньо…
бо коли трилобіта загнали в кут, його броня дає про себе знати.
Згорнувшись у кульку, він стає повністю непроникним…
навіть для аномальної креветки.
Поблизу нікого, тож трилобіт знову продовжує свою жваву подорож.
Він шукає одне з найбільших видовищ древнього океану…
місце спарювання трилобітів,
де для розмноження збираються тисячі.
В історії життя броня досягла такого успіху,
що сьогодні майже 80% усіх тварин,
уключаючи комах, павуків і крабів,
є родичами цього стародавнього членистоногого.
Але броня не могла захистити їх від усього.
468 МІЛЬЙОНІВ РОКІВ ТОМУ
За 40 мільйонів років розпочалася нова ера життя з більшим розмаїттям,
ніж будь-коли раніше.
Тут трилобіти ще в розквіті сил,
але їх броня ще міцніша,
бо на цьому рифі небезпеку становить новий вид хижаків.
Ці гіганти з мацаками є предками нинішніх восьминогів
та кальмарів, а водночас і частиною династії, відомої як головоногі.
Найбільші — з черепашкою завдовжки вісім метрів —
це камероцераси.
Трилобіт здається карликом біля цих величезних мисливців.
Але не їхній розмір робить їх такою загрозою.
Камероцераси розробили новий спосіб ловити свою здобич…
навіть коли вони її не бачать…
бо в цих водах вони полюють не лише завдяки зору,
але й завдяки дотику.
Трилобіт може лише тікати якнайдалі від мацаків.
З ножицеподібним дзьобом,
здатним прорізати найміцнішу броню,
камероцераси домінують у цих морях.
Хоча є ще один вагомий новоприбулий.
Він неначе вічно здивований,
і це арандаспіс…
ранній вид риби.
Еволюція ще не наділила його щелепою,
тож він може лише всмоктувати відходи.
Але еволюція наділила його тим,
що змінило хід історії.
У нього новий внутрішній каркас, що робить його швидким і спритним.
Хребет.
І хоча це може здатися дрібницею,
такі риби, як арандаспіс, одного дня породили всіх інших хребетних:
амфібій, рептилій, ссавців та птахів.
Але поки що хребетні лише на початку
дуже й дуже довгої подорожі.
445 МІЛЬЙОНІВ РОКІВ ТОМУ
Через 20 мільйонів років життя постало перед одним із найбільших випробувань…
оскільки клімат почав різко охолоджуватися…
що спричинило жахливі наслідки.
Поступово море почало замерзати.
Для мешканців колись тропічних вод Землі
це була катастрофа.
Мілководдя стало замерзлим кладовищем.
Перше у світі масове вимирання.
Смертельне заморожування було спричинене падінням вуглекислого газу на 60%.
Без цього парникового газу, що грів планету,
на ній настав льодовиковий період.
І тривав він 200 000 років.
За його піку майже половина світу була вкрита льодом,
що призвело до загибелі 85% усього живого,
які назавжди зникли з нашого генеалогічного дерева.
Тропічні мілководдя зникли,
тож невелика кількість тих, хто вижив, могли податися до глибоких вод.
Це такі тварини, як наутилус,
який є меншим родичем велетенських камероцерасів.
Він з'явився сотні мільйонів років тому,
але існує й до сьогодні.
Своїм успіхом він завдячує незмінній натурі океану.
На глибині нижче 600 метрів температура рідко коливається,
що робить це місце заповідником стабільності.
Коли почався Льодовиковий період,
усі види тварин почали вимирати.
Але головоногі процвітали.
Сьогодні багато з них досі заполоняють глибоке море…
уключаючи восьминогів та кальмарів.
На їхні желатинові тіла не впливає величезний тиск глибини.
А суперчуття дозволяють їм знаходити собі шлях у темряві.
Вони більше не обмежені черепашками,
що дозволило їм еволюціонувати майже у всі розміри та форми.
Але цей темний світ належить не лише їм.
Членистоногі, як цей краб-павук, теж тут живуть.
Намацуючи собі шлях дном океану.
Поряд із ними хребетні.
Через невелику кількість їжі їх тут небагато.
Лише десять відсотків усієї риби сьогодні живуть у глибинах.
Це не те місце, де вони процвітають…
на відміну від головоногих, які стали майже ідеальними хижаками глибин…
у чому ця креветка може от-от переконатися.
Навколо неї вода сяє завдяки біолюмінесцентному планктону.
Будь-який рух хоч на мить змушує їх сяяти.
Але креветка тут не сама.
Напівприхований кальмар
спостерігає за цим усім.
Великі очі дозволяють йому добре бачити в темряві.
Стежачи за точками світла,
він може стежити за кожним рухом креветки.
Потрібна лише слушна мить.
Креветка не очікувала цього.
З такими надзвичайними органами чуття,
можливо, не дивно, що кальмари підкорили цей холодний темний світ.
Але для тих, хто жив у Льодовиковий період,
усе почало набирати обертів.
444 МІЛЬЙОНІВ РОКІВ ТОМУ
Через 200 000 років після великого замерзання
в льоду з'явилася синя прожилка.
Вода.
Рівень вуглекислого газу відновився,
що призвело до підвищення температури земної кулі.
Почалося велике танення.
Спочатку воно було повільне, але танення швидко набрало обертів.
Невдовзі льодовики заввишки сотні метрів
поринули в моря, що нагрівалися.
За кілька тисячоліть
майже половина льоду на планеті розтанула.
А ще за кілька — льоду не стало зовсім.
Для тих, хто раніше шукав притулку на глибинах,
з'явився шанс повернутися назад.
Біля узбережжя сучасної Австралії
це молода гігантська каракатиця.
Як і її предки Льодовикового періоду,
вона подалася до мілини в пошуках пари.
Але інші припливли сюди перші…
у тому числі й альфа-самець…
який ревно захищає свою обрану партнерку.
І він не збирається ділитися.
Але меншого самця це не стримує.
Натомість він чекає свого часу
та спостерігає,
поки на арену виходить новий самець…
і сигналізує про свій намір…
кинути виклик альфі.
Оскільки жоден не має наміру відступати, битва стає неминучою…
що дозволяє молодому самцю зробити свій крок.
Наближаючись, він ховає свої мацаки
та змінює колір…
щоб ідеально імітувати
самицю.
Використовуючи мозок, а не м'язи,
він спокійно прокрадається.
Альфа тепер переконаний, що він охороняє не одну самицю…
а двох.
Він не знає, що цей хитрий молодий некликаний гість
спаровується з його обраною партнеркою.
Їхній винятковий розум і чудові чуття
допомогли головоногим колонізувати всі океани на Землі.
Але на мілині
вони рідко є найкращими хижаками, якими колись були їхні величезні предки…
бо в древніх морях
сталася зміна лідерів.
374 МІЛЬЙОНИ РОКІВ ТОМУ
Через 70 мільйонів років після великого танення
в період, що відомий як Девонський,
хребетні зробили свій крок.
Це дунклеостей…
нащадок крихітного арандаспісу.
Але ця рибина дев'ять метрів завдовжки й вона точно не пасе задніх.
Навіть молодняк розміром з половину розміру дорослої особини — страшні хижаки.
І цей юний хижак помітив щось у синяві…
амоноідеїв —
це близькі родичі сучасного глибоководного наутилуса.
Дунклеостей хребетний
і йому вдається їх наздоганяти.
Але амоноідеї мають власний козир у рукаві…
реактивний рух.
Саме те, що потрібно, щоб ухилитися від молодої рибини.
Коли вона починає кружляти…
амоноідей робить те саме…
захищаючи своє тіло мушлею.
Колись цей захист спрацював би.
Але у дунклеостея є зброя, якої не було у його крихітних предків…
щелепи.
Він може вкусити й розчавити свою здобич.
Якщо підбере правильний кут.
На щастя для амоноідея,
щелепи молодняку ще не настільки міцні, щоби зламати мушлю.
Але для дорослих це не проблема.
Поєднання хребта зі щелепами стало виграшною комбінацією,
настільки ідеальною, що з тієї миті
хребетні вже ніколи не озиралися назад.
Сьогодні існує понад 30 000 видів риб.
У сорок разів більше, ніж головоногих.
Хоча їхнє розмаїття надзвичайне…
кожен досі має свою ідеальну пару.
Хребет дає їм швидкість і силу…
незалежно від розміру…
а щелепи
дають їм змогу кусати.
Але щелепи в них не лише для цього.
Деякі риби використовують їх для захисту ікри.
Інші — для приваблювання пари.
А ще є щуча морська собачка.
Він не просто ловить ними крабів.
Він також використовує їх для однієї з найстрашніших демонстрацій у природі,
щоби позбутися своїх суперників.
Для цих риб розмір найголовніший.
Великі щелепи дозволили цій щучій морській собачці панувати над смугою морського дна,
але вони також дозволили
більш сумнозвісній групі риб панувати над хвилями.
Вони вперше з'явилися понад 400 мільйонів років тому,
і відтоді вони наводять острах.
Це
акули.
До виграшної комбінації хребта й щелеп
вони отримали такі гострі чуття,
що можуть помічати здобич за сотні метрів.
Оскільки багато з них мають значні розміри й силу,
вони найближчі до ідеалу
серед океанських хижаків.
У морі біля Західної Австралії
ці риби збираються разом для захисту.
Але акули стримуються…
бо в них є особливий план нападу.
Вони працюють командою,
і деякі акули підіймаються з глибини, щоб загнати риб до поверхні.
Інші запливають збоку,
заганяючи косяк з відкритого океану на мілководдя.
Тепер їх сотні,
і починається гра на час…
оскільки їхня здобич стає все більш утомленою.
Це техніка полювання, яку відточували мільйони років.
Але бійня починається лише за мить.
Практично незмінені після великого танення,
акули стали однією з найуспішніших династій в історії.
Але своїм завзяттям вони зобов'язані падінню своїх найбільших суперників.
360 МІЛЬЙОНІВ РОКІВ ТОМУ
У древніх морях
дунклеостеї правили 20 мільйонів років.
Настільки злі хижаки, що навіть ранні акули не були їм рівнею.
Але дунклеостеї постраждали від руйнівної примхи долі…
яку спричинив планктон.
Мільярдами років раніше
планктон був каталізатором життя тварин.
Але зараз він ледь не поклав йому край.
Через раптовий сплеск поживних речовин в океані
популяція планктону зросла…
у безпрецедентному масштабі.
Коли він поширювався на освітлених сонцем мілинах, ця густа юшка почала гнити…
через що рівень кисню в океані почав різко падати.
Без цього незамінного чинника для життя тварини почали задихатися.
Для тих, хто не міг утекти від мулу, був лише один можливий результат…
вимирання.
Дунклеостей був одним із багатьох, хто зник з лиця нашої планети.
У всьому світі берегову лінію завалило трупами.
Лише кільком щасливчикам, у тому числі раннім акулам,
удалося вижити.
Загалом, 80% морської флори й фауни було знищено
під час цього другого масового вимирання на Землі.
Але це лише половина історії.
Поживні речовини, що спричинили розродження планктону,
зародилися не в морі.
Їх перенесли туди із суші…
їх випустили рослини під час однієї з найдивовижніших подій усіх часів…
озеленення планети Земля.
Те, що колись було вулканічною пусткою,
стало переповнене життям.
І цей новий світ дав шанс.
Туди, де проклали шлях рослини,
подалися і тварини.
І невдовзі почалася гонитва за пануванням на суші.
Переклад субтитрів: Ольга Мазур