Miliony let před dobou dinosaurů…
si naši planetu podmanila neméně majestátní zvířata.
Zrodily se tu hned dvě významné dynastie
zápolící o nadvládu.
Toto je příběh bitvy o pevninu…
která zásadně změnila život na naší planetě.
ŽIVOT NA NAŠÍ PLANETĚ
KAPITOLA TŘETÍ VETŘELCI NA PEVNINĚ
PŘED 500 MILIONY LET
Po většinu dějin naší planety
byla pevnina nehostinná.
Šlo o pochmurnou pustinu…
připomínající spíše povrch Měsíce…
než dnešní Zemi.
Sotva si dokážeme představit,
jak se na tomto nevlídném místě mohlo vůbec něco uchytit.
Avšak kdesi pod hladinou,
kde život vzkvétal již přes miliardu let,
se objevil pozoruhodný organismus, který se rozhodl být prvním statečným.
Lišejníky na pohled nijak zvlášť neoslní, ale přesto jsou jedinečné.
Nevídané partnerství.
Nejde o rostliny ani živočichy.
Lišejníky jsou zvláštní složeninou hub a řas.
Jen díky tomuto spojení dokázaly
přežít v extrémně nehostinných podmínkách zemské pustiny.
Skoro by se slušelo říci,
že se staly průkopníky.
Jak se rozrůstaly,
jejich drobounká vlákna přispěla k rozpadu hornin
a vzniku vůbec první půdy…
čímž vyšlapaly cestičku rostlinám.
V první řadě šlo o mikroskopické rostliny, například mechy.
Jejich listy, tvořené jednou vrstvou buněk,
nemohly růst vzhůru k nebi,
ale rozpínaly se do stran.
Rozmnožovaly se rychleji než lišejníky,
a tak pevninu rychle pokryly
a vládly jí dalších 40 milionů let.
Ale pak se začala rýsovat zelená revoluce…
která změnila podobu krajiny jednou provždy.
Klíčovou roli zde sehrál vznik nové sloučeniny,
ligninu.
Lignin zesílil buněčné stěny rostlin…
a ty tak mohly růst do dříve nevídaných rozměrů a výšek.
Jelikož se již nemusely držet při zemi,
začaly rostliny zápolit o žádaná místa ve vyšších kruzích,
kde měly lepší přístup ke světlu.
Některé nakonec dorostly do takových výšin,
že jim okolní svět mohl jen závidět.
Dnešní sekvoje jsou přírodními mrakodrapy.
Dorůstají do výšky přes sto metrů
a jsou tedy nejvyššími žijícími organismy v dějinách naší planety.
Ale sekvoje jsou pouze jedním z více než 400 000 druhů roslin,
nejvýraznější známky života na naší planetě.
V dávných dějinách Země vytvořil rozmach rostlin
nové přírodní prostředí pro vetřelce z oceánů.
PŘED 345 MILIONY LET
Prvními živočichy, kteří vkročili na souš, byli členovci.
Šlo o příbuzné trilobitů,
jejichž vnější kostra plnila pod vodou obrannou funkci.
Na zemi jim sloužila jako opora
a chránila je před vyschnutím.
Navíc mohli skrze tuto tvrdou skořápku dýchat.
Jelikož bylo tehdy v ovzduší o 60 % více kyslíku než dnes,
někteří dorostli do obřích rozměrů.
Arthropleura, největší mnohonožka, která kdy kráčela po zemském povrchu.
Je přes dva a půl metru dlouhá a půl metru široká
a nemá žádné přirozené nepřátele…
Proto se může tento samec naplno věnovat námluvám.
Avšak pro arthropleuru je hledání ideální partnerky
nelehkým úkolem.
Je totiž slepý jak patrona.
Jeho vnímání okolního světa je tedy dosti omezené.
Vůkol samé kapradiny.
Samička může být kdekoliv.
Ale není zdaleka tak bezradný, jak se může zdát.
Samičky připravené k páření zanechávají samcům pachovou stopu,
která je pro ně majákem v temnotě.
Avšak cítit, kde jednou byla, není to samé
jako cítit, kde je právě teď.
Konečně ji může ohromit.
Třením článků krunýře o sebe skládá jedinečnou milostnou píseň.
Páření na souši může být ošemetné.
K úspěchu je třeba bezchybné polohování.
Hlavní je ve stěžejní moment
nešlápnout vedle.
Uběhlo 345 milionů let
a v dnešních lesích
vypadá dvoření členovců úplně jinak.
Obzvlášť v případě méně obrněných jedinců.
Na rozdíl od prehistorické arthopleury
disponují samci skákavkovitých ostřížím zrakem
a nejsou větší než zrnko rýže.
Ale svůj drobný vzrůst
vynahrazují elegantními pohyby.
Každý druh má svůj jedinečný taneček, kterým upoutává pozornost samiček.
Hrdý páv.
Rozštěp.
Král diskoték.
A natřásání pozadí.
Zatímco u samců se vyvinuly pestrobarevné kostýmy
a nápadité taneční kreace…
samice jsou známé vytříbeným vkusem.
Rozštěpem ji zaujal.
Ale dokáže ji omámit?
To se poštěstí jen hrstce nejlepších.
Vrtěním zadečku dává najevo, že není okouzlena.
Musí si dát pozor,
neboť náročné samičky tu a tam nápadníka slupnou.
No co…
Třeba to vyjde napodruhé.
Zjevně má delší vedení.
V lásce se mu zrovna nedaří,
ale dynastie členovců, do které patří, byla obecně velmi úspěšná.
Tvoří 80 % všech živočišných druhů.
Klíčem k úspěchu
je jejich jednoduché článkované tělo…
které se vyvinulo v nespočet různých podob.
Někteří mají uši na nohách.
Jiní oči na konci tykadel.
A na zádech pancíř.
Co kus, to unikát.
Členovci jsou ukázkou evoluce
utržené ze řetězu.
Výjimkou není ani jejich nejrychlejší běžec,
svižník.
Jeho podobu pilovala příroda několik milionů let.
Nejnovější model je rychlost sama.
V poměru k tělesné velikosti patří k nejrychlejším sprinterům planety.
Kdyby byl velký jako člověk,
běžel by
rychlostí přes 1 000 kilometrů za hodinu.
Ale život v bleskovém tempu má i jednu nevýhodu.
Jeho mozek nestíhá.
Často musí zastavit, aby se zorientoval,
a mohl pokračovat v lovu.
Zběsilá honba za potravou ho mnohdy zavede do nebezpečných končin.
I z lovce se totiž může
někdy stát
kořist.
Tento sklípákovitý nežije zrovna rychle a zběsile.
Radši čeká, až k němu kořist sama přijde.
Když jde o souboje mezi členovci,
schopnost létat je často životně důležitá.
Před více než 300 miliony let
se jedna skupina členovců stala
vůbec prvními živočichy, kteří zamířili k nebesům.
A vynález v podobě křídel
jim časem zajistil celosvětový úspěch.
Řeč je o hmyzu.
Dnes připadá na jednoho člověka na světě
více než miliarda brouků.
Jsou vůbec nejpočetnější skupinou živočichů na Zemi.
PŘED 310 MILIONY LET
Dnes slaví úspěch,
ale první okřídlení zástupci hmyzu žili již v pravěkých močálech.
Vážky.
Jejich letu se dá vytknout máloco.
Dva páry pružných křídel,
kterými mohou pohybovat nezávisle,
jim dodávají nevídanou mobilitu.
Umí lítat do všech směrů,
hbitě zatáčet…
a zrychlení by jim záviděly i stíhačky.
Zkrátka vítězný design, který zůstal víceméně stejný
několik set milionů let.
Ale prehistorické mokřady
sdílely s dalšími živočichy, kteří dostáli radikálních změn.
Pod hladinou
se nadále vyvíjeli bezobratlí.
Na výslunní se vyhřívala nová třída ryb.
Svaloploutví.
Z některých se stali obrovití predátoři.
Ve světě, kde požírá ryba rybu,
na velikosti záleží.
Menší jedinci našli útočiště na mělčině…
kde jsou jejich unikátní, laločnaté ploutve zásadní výhodou.
Svalnaté a vysoce všestranné,
oproti ostatním rybám něco úplně jiného.
Nejenže jim pomáhají při plavání…
ale jsou natolik silné, že slouží tělu jako opora…
a umožňují jim vyplazit se na souš.
Ale tyto ryby přišly s další zásadní adaptací.
Byly schopné
dýchat vzduch.
Nikoliv žábrami, ale primitivními plícemi.
Díky těmto evolučním výhodám
mohli obratlovci vylézt ven z vody a vydat se prozkoumávat souš.
Závod o kolonizaci tohoto nového světa započal.
Ale co naplat.
Svaloploutvé ryby dorazily pozdě.
Jiní opustili vodu dříve.
Třeba tento třímetrový antrakosaurus…
který se již postavil na vlastní nohy.
Přeměna ploutví v končetiny trvala miliony let.
Ale jakmile byla dokonána, život na souši
se jednou provždy změnil.
Doba obojživelníků
započala.
Dnes jich žije na světě přes 8 000 druhů.
Jde o zvláštní, rozmanitou směsici…
čolků,
žab,
mloků
a ropuch.
Dávno nejsou někdejšími obry,
ale lovit stále umí…
svým osobitým, úderným stylem.
Stamiliony let po antrakosaurech
zůstávají močály baštou obojživelníků.
Na území delty Dunaje
žijí tisíce skokanů skřehotavých.
Stali se z nich specialisté na lov hmyzu.
Jejich nejoblíbenější pochutinou
jsou vážky.
Ty mají dokonalý zrak,
takže nejsou nikterak snadnou kořistí.
Ale skokani mají své vlastní přednosti.
Nohy s plovacími blánami je vymrští do vzduchu.
A vystřelovací jazyk má velký dosah.
Přesto pro ně může být vážka za letu
příliš velkým soustem.
Možná by stálo za to počkat, až ten akrobat někde přistane.
Je načase zkusit to jinak.
Samička klade do vody vajíčka.
Je napůl ponořená,
takže by měla být snazším cílem.
Vážky jsou zkrátka příliš rychlé.
A úhybné manévry mají v malíku.
Zase vedle.
Ale žáby jsou mimořádně vytrvalé.
I přes nízkou úspěšnost
tu obojživelníci přežívají již 350 milionů let.
Avšak nikdy se jim nepodařilo podmanit si všechny kouty planety,
protože se při výchově potomstva neobejdou bez jedné důležité věci.
Vody.
Toto je kostarická pralesnička drobná.
Pulcům hrozí smrtelné nebezpečí.
Jejich mrňavá kaluž vysychá.
Uniknout mohou jedině
na matčině zádech.
Nejtěžší je najít vodu.
Naštěstí…
ví moc dobře, kam vyrazit.
O dvacet metrů výše
zachytává bromélie dešťovou vodu.
Pro její pulce ideální bazének.
Ale nejdřív se tam musí dostat…
hezky skok po skoku.
Je velká asi jako nehet u palce,
takže je to pro ni hotový výšlap na Everest.
Konečně v bezpečí.
Ať už dosáhli obojživelníci při snahách o dobytí souše na sebevyšší milníky…
závislosti na vodě se nikdy nezbavili…
A právě to bylo jejich zhoubou, když se podmínky na Zemi…
zásadně změnily.
PŘED 300 MILIONY LET
V období známém jako karbon
vznikl na Zemi spojením samostatných kontinentů
jeden superkontinent zvaný Pangea.
Země vysychala
a rozlehlé mokřiny pomalu mizely.
Vzhledem k nedostatku vody většina obojživelníků strádala.
Ale ne všichni.
U jednoho konkrétního se totiž vyvinula jedinečná schopnost.
Jeho vajíčko bylo chráněno skořápkou,
která uvnitř držela plodovou tekutinu.
Zárodky tak mohly v poklidu růst, aniž by jim hrozilo vyschnutí.
Závislost na vodě byla konečně překonána
evolucí tohoto amniotického vajíčka.
Takzvaní blanatí
dokázali osídlit souš mnohem lépe než obojživelníci kdy předtím.
A z tohoto jednoho společného předka
pak vzešli všichni savci, plazi, ptáci
a dinosauři.
PŘED 252 MILIONY LET
Šedesát milionů let po vzniku amniotického vejce
se blanatí již rozšířili po celé Pangeji.
Dali vzniknout dvěma novým dynastiím a jejich odvěkému zápolení.
Tyto spící opancéřovaná zvířata jsou primitivními plazy.
Scutosaurus patří k největším suchozemským živočichům.
Váží více než tunu
a jde o prvního velkého býložravce, který kdy brázdil planetu.
Amniotická vejce mu umožnila prosperovat i v sušších podmínkách
a dostat se na místa, o kterých se ostatním nezdálo.
Ale Pangea nepatřila jen jemu.
Zrodila se totiž nová pokrevní linie,
předci dnešních savců.
Lystrosaurus se scutosaurovi ani zdaleka nevyrovná,
ale někteří jeho příbuzní by mohli.
Třeba gorgonopsid…
podstatně působivější předchůdce savců.
S délkou přes tři metry a hmotností 300 kilogramů
si nezadá s kteroukoliv dnešní velkou kočkovitou šelmou.
Díky mimořádně vyvinutému čichu
je pro ni stopování kořisti hračka.
Ale překonat jejich silný pancíř
bude pořádná výzva.
Naštěstí má tajnou zbraň.
Šavlovité zuby.
Přesto
se bude muset opatrně připlížit.
Musí si počkat na tu správnou chvíli
a pečlivě zvolit
vhodný cíl.
Pomalu
a potichu…
vpřed.
Rivalita mezi savci a plazi
patřila k životu na Zemi stamiliony let.
Ale jejich raný vzestup neměl trvat věčně,
neboť na dalekém severu Pangey
se začínalo schylovat ke katastrofě.
Řadu let jen tiše dřímaly,
a tak bylo snadné na mocné podzemní síly
pozapomenout.
Ale žhnoucí podsvětí
je vždy ve střehu
a čeká na sebemenší známku slabosti.
Pod povrchem Pangey
se sloup rozžhaveného magmatu
pomalu dral na povrch.
A jakmile tyto permské erupce započaly…
nebylo cesty zpět.
Vynikaly především svou monumentálností.
Šlo o ty nejrozsáhlejší,
nejsilnější erupce, které kdy spatřily světlo světa.
A trvaly 100 000 let.
Nedozírná zkáza.
Území o rozloze poloviny Spojených států amerických
zalila láva.
Miliony čtverečních kilometrů,
které kdysi překypovaly životem,
nyní Země smazala ze svého vlastního povrchu.
Ale to byl jen začátek.
Při erupcích se totiž uvolnilo něco mnohem nebezpečnějšího než láva,
toxická směs škodlivých plynů.
Když se tyto plyny smísily s vodou…
vznikl smrtící koktejl kyselých dešťů.
Voda, nositelka života,
se nyní stala jeho zhoubou.
Toxické srážky smáčely půdu…
a vyhubily rostliny.
Jejich kořeny přestaly držet půdu pohromadě…
a tak byly celé ekosystémy odplaveny pryč.
A přesto viselo ve vzduchu něco ještě ničivějšího.
Tichý zabiják.
Oxid uhličitý.
Sopky ho vyprodukovaly šestkrát větší množství,
než je v dnešní atmosféře…
což vyvolalo citelné globální oteplování…
a destrukci klimatu, která s tím jde ruku v ruce.
Ze Země se stal rozpálený skleník sužovaný živelnou pohromou.
Nastal chaos, před kterým nebylo úniku.
A nejvíce to odnesly oceány.
Zvýšila se jejich teplota i kyselost,
což vedlo k nedostatku kyslíku…
a z moře, kde kdysi život započal,
bylo rázem obří pohřebiště.
Šlo o v pořadí již třetí
a nejničivější hromadné vymírání.
Devadesát procent všech druhů
bylo nenávratně ztraceno.
Strom života přišel o řadu větví.
Ale i přes citelné ztráty
přece jen hrstka přežila.
Pozůstatek časů dávno minulých.
Nejdůležitější přežití v dějinách světa.
Budoucnost všeho živého
nyní visela na vlásku.
Překlad titulků: Vojtěch Tuček