Millioner af år før dinosaurernes tid
blev vores klode regeret af lige så storslåede dyr.
To store dynastier var opstået og kæmpede om dominans.
Dette er historien om kampen om at erobre landjorden,
og hvordan det ændrede alt for livet på vores klode.
LIVET PÅ VORES KLODE
KAPITEL 3
LANDJORDEN EROBRES
FOR 500 MILLIONER ÅR SIDEN
I det meste af vores klodes historie har landjorden været gold.
Et dystert og øde rige.
Overfladen mindede mere om månen
end om Jorden i dag.
Det er svært at forestille sig,
at noget kunne gøre dette fjendtlige sted til sit hjem.
Men fra under bølgerne,
hvor livet havde blomstret i over en milliard år,
var en spøjs livsform blandt de første til at tage udfordringen op.
Lav ser måske ikke ud af noget særligt, men det er faktisk helt unikt.
Et banebrydende partnerskab.
Hverken plante eller dyr.
Lav er en mærkelig kombination af svampe og alger,
der kun sammen havde, hvad der skulle til
for at overvinde den golde klodes ekstreme fjendtlighed.
Men de var mere end bare banebrydende.
De tog det første spadestik.
Idet de spredtes,
hjalp deres små filamenter med at nedbryde klipper
og danne den første jordart nogensinde.
De banede vejen for planter.
Mikroplanter, som mos, kom først frem.
Med blade af kun en enkelt celles tykkelse kunne de ikke vokse opad,
men de kunne brede sig udad.
Da de formerede sig hurtigere end lav, dækkede de snart jordoverfladen,
som de regerede uforstyrret i de næste 40 millioner år.
Men en grøn revolution var på vej.
Den skulle ændre landskabet for evigt.
Nøglen var udviklingen af en ny forbindelse.
Lignin.
Lignin forstærkede plantens cellevægge,
så de kunne vokse sig større og stærkere end nogensinde før.
Da de ikke længere var begrænset til jordoverfladen,
begyndte planterne at kæmpe om området over den
og om adgang til lys.
Til sidst blev nogle planter så høje,
at de tårnede over verden omkring dem.
Nutidens rødtræer er naturens skyskrabere.
Med en højde på mere end 100 meter
er træerne de højeste levende ting, der nogensinde har eksisteret.
Men rødtræer er blot en af mere end 400.000 plantearter,
de mest synlige tegn på livet på vores klode.
I Jordens fjerne fortid skabte ankomsten af planter
nye levesteder for de næste indtrængere fra havet.
FOR 345 MILLIONER ÅR SIDEN
De første dyr, der satte fod på land, var leddyrene.
Ligesom for trilobitterne
havde deres hårde, ydre skelet tjent som rustning under vandet.
På land støttede rustningen dem og forhindrede dem i at tørre ud.
De kunne også trække vejret gennem deres hårde ydre.
Da iltniveauet var 60 % højere end i dag,
blev nogle af dem kæmper.
Arthropleura, det største tusindben, der nogensinde har sat fod på Jorden.
Han er over to en halv meter lang og en halv meter bred,
så han har ingen naturlige fjender.
I stedet kan han fokusere al sin energi på at finde en mage.
Men for Arthropleura er det at finde den perfekte partner
ikke let.
For han er næsten blind,
og hans verden strækker sig kun, så langt som han kan føle sig frem.
Bregneskoven er stor, og en hun kan være hvor som helst.
Men hans søgen er ikke så håbløs, som den måske virker.
Hunner, der er klar til at parre sig, efterlader duftspor, hannerne kan følge.
En livline i mørket.
Men at føle sig frem til, hvor hun var, er ikke det samme
som at føle sig frem til, hvor hun er.
Endelig kan begynde at indynde sig hos hende.
Ved at gnubbe dele af sin skal sammen skaber han sin egen unikke kærlighedssang.
Parring på land kan være en akavet affære.
Det kræver perfekt tilpasning for at lykkes.
Så på dette kritiske stadie er det vigtigt
ikke at lave fejltrin.
I nutidens skove 345 millioner år senere
har leddyrene raffineret deres forførelseskunst.
Især nogle af de mindre pansrede medlemmer af gruppen.
I modsætning til fortidens Arthropleura
har hannerne blandt springedderkopper enestående syn
og er ikke større end et riskorn.
De mangler måske statur.
Men de mangler bestemt ikke stil.
Hver art har sin egen karakteristiske dans,
der skal tiltrække hunnerne.
Påfugledanseren.
Jazzdanseren.
Diskodanseren.
Og maracasdanseren.
Hannerne udviklede farverige kostumer og indviklede dansetrin.
Hunnerne udviklede en upåklagelig smag.
Hans dans har fanget hendes opmærksomhed.
Men har han de bevægelser, hun leder efter?
Kun de bedste er gode nok.
At vifte med maven signalerer, at hun ikke er imponeret.
Han skal passe på,
for kræsne hunner spiser nogle gange deres bejlere.
Alligevel.
Det er stadig et forsøg værd.
Han forstår tydeligvis ikke budskabet.
Han har måske uheld i kærlighed,
men hans dynasti af leddyr har haft bedre held.
De udgør nu over 80 % af alle dyrearter.
Hemmeligheden bag leddyrenes succes
ligger i deres enkle kropsdesign.
De har udviklet sig i utallige retninger.
Nogle har ører i benene.
Andre har øjne på stilke.
Og rustning på ryggen.
Variation efter variation.
Hos leddyrene har evolutionen fået frit løb.
Den, der løber hurtigst af dem alle, er sandspringeren.
Dens design er blevet finjusteret gennem millioner af år.
Den nyeste model er bygget med fart for øje.
For dens størrelse er den en af de hurtigste sprintere på Jorden.
Omregnet til menneskelig målestok
ville den kunne løbe med over 1.000 kilometer i timen.
Men der er en ulempe ved livet i overhalingsbanen.
Hans hjerne kan ikke følge med.
Han må ofte stoppe for at orientere sig,
mens han jagter sit næste offer.
Hans hektiske søgen efter mad kan føre ham ind på farligt territorium.
Nogle gange kan jægeren også være
den jagede.
Denne faldlemsedderkop har ikke travlt.
Hun vil helst vente på, at byttet kommer til hende.
I leddyrenes kamp
gjorde flyvning ofte forskellen mellem liv og død.
For over 300 millioner år siden
var en gruppe leddyr de første væsner, der lettede fra jorden.
Udviklingen af vinger banede vejen for global succes.
Insekterne.
I dag er der mere end en milliard insekter for hvert menneske på kloden.
De er den mest udbredte gruppe af dyr på Jorden.
FOR 310 MILLIONER ÅR SIDEN
På trods af deres nuværende succes
så de ultimative flyvende insekter første gang dagens lys i fortidens sumpe.
Guldsmede.
De har perfektioneret flyvningens kunst.
Fire fleksible vinger, der kan kontrolleres uafhængigt,
giver dem mobilitet uden sidestykke.
De kan flyve i alle retninger,
foretage de snævreste vendinger
og accelerere hurtigere end et jagerfly.
En opskrift på succes, der er forblevet næsten uforandret
i hundreder af millioner af år.
Men i de samme forhistoriske sumpe
gennemgik en anden gruppe dyr deres egen radikale forandring.
Under overfladen havde hvirveldyr udviklet sig,
og en ny slags fisk trivedes.
Den kvastfinnede fisk.
Nogle blev til monstrøse rovdyr.
I en verden, hvor det er alle mod alle, betaler det sig at være stor.
De mindre kunne søge tilflugt på det lave vand.
Her gav deres unikke, kvastformede finner dem en klar fordel.
De er muskuløse og meget alsidige,
hvilket adskiller dem fra andre fisks finner.
De kan ikke kun bruges til at svømme.
De er stærke nok til at bære fiskenes kropsvægt
og hjælpe dem med at kravle op af vandet.
Men disse fisk har også en anden altafgørende tilpasning.
Evnen til at indånde luft.
Ikke gennem gæller, men gennem primitive lunger.
Sammen gjorde disse evolutionære fremskridt
det muligt for hvirveldyr at forlade vandet og udforske landjorden.
Kapløbet om at kolonisere denne nye verden var startet.
Men det var allerede for sent for disse kvastfinnede fisk.
Andre havde gennemgået denne forandring før dem.
Såsom den tre meter lange Anthracosaurus.
Den havde allerede fået fodfæste.
Udviklingen fra finne til lem tog millioner af år.
Men det var en udvikling, der ændrede livet på landjorden for altid.
Amfibiernes tid var begyndt.
I dag findes der mere end 8.000 arter af amfibier.
En sær, men forskelligartet gruppe
af firben, frøer, salamandre
og tudser.
De er ikke så store, som de var engang var,
men de er stadig dygtige jægere
med deres egen modus operandi.
Hundreder af millioner af år efter Anthracosaurus
er sumpområder stadig tilhørssted for amfibier.
Her i Donaudeltaet i Europa lever tusindvis af sumpfrøer,
der er blevet dygtige insektjægere.
De har en særlig smag for guldsmede.
Takket være deres panoramiske syn
er det ikke nemt at fange dem.
Men sumpfrøer har udviklet nogle sære tilpasninger.
Svømmefødder hjælper dem med at stige til vejrs.
Og en projektiltunge giver dem enestående rækkevidde.
Men flyvende guldsmede
kan være for svære at fange.
Det kan være nemmere at vente, til luftakrobaterne lander.
Det er tid til en anden tilgang.
En hun lægger æg i vandet.
Halvt nedsunket i vand burde hun være et lettere mål.
Guldsmedene er for hurtige.
Og de kan lave rullefald.
Endnu en forbier.
Men frøerne er vedholdende.
På trods af den lave hitrater
har amfibier overlevet i over 350 millioner år.
Alligevel erobrede de aldrig alle miljøer, kloden havde at tilbyde,
for der er noget, alle amfibier skal bruge for at opfostre deres unger.
Vand.
Dette er Costa Ricas jordbærfrø.
Hendes haletudser er i livsfare.
Deres lille pøl er næsten udtørret.
Deres eneste flugtvej er på deres mors ryg.
Det svære er at finde vand.
Heldigvis…
…ved hun, hvor hun skal hen.
Tyve meter over hende samler en bromelia regnvand.
Den perfekte pyt til hendes dyrebare haletudse.
Men først skal hun derhen.
Hun tager ét hop ad gangen.
Da hun kun er på størrelse med en fingernegl,
er det som at bestige Mount Everest.
Endelig i sikkerhed.
Amfibier kom langt i deres erobring af landjorden.
Men de undslap aldrig deres bånd til vand.
Det bånd blev deres endeligt, da forholdene på Jorden
ændrede sig radikalt.
FOR 300 MILLIONER ÅR SIDEN
I den periode, der kaldes karbon, fusionerede Jordens store landmasser,
og superkontinentet Pangæa opstod.
Da landjorden tørrede ud, forsvandt de store sumpe gradvist.
Uden vand kæmpede de fleste amfibier for at overleve.
Men ikke alle.
Én art udviklede en tilpasning, der gjorde det muligt for den at trives.
Dens æg udviklede en beskyttende skal,
der holdt embryoet i sin egen væskeboble.
Indeni kunne ungerne udvikle sig sikkert uden at tørre ud.
Båndet til vand var endelig blevet brudt med udviklingen
af dette fostervandsæg.
Disse skabninger, kaldet amnioter, kunne kolonisere det tørre land
på en måde, som amfibier ikke kunne.
De er forfædre
til alle pattedyr, krybdyr, fugle
og dinosaurer.
FOR 252 MILLIONER ÅR SIDEN
Tres millioner år efter udviklingen af fostervandsægget
har amnioterne spredt sig over Pangæa
og dannet to, evigt rivaliserende dynastier.
Disse sovende pansrede dyr er en primitiv form for krybdyr.
Scutosaurus er blandt de største dyr på land.
En vægt på over et ton
gør dem til klodens første kæmpe planteædere.
Fostervandsæg gjorde det muligt for dem at trives under tørre forhold
og gå, hvor andre ikke kunne.
Men Pangæa tilhørte ikke kun dem.
Der var opstået en ny blodlinje.
Forfædrene til pattedyrene.
Lystrosaurus kan intet stille op mod Scutosaurus,
men det kan hans fætre.
En gorgonops.
En mere imponerende forløber for pattedyrene.
Med en længde på over tre meter og en vægt på 300 kilo
kan hun måle sig med nutidens store kattedyr.
Hendes skarpe lugtesans gør det let for hende at spore sit bytte.
At trænge gennem deres kraftige rustning er hendes største udfordring.
Men hun har et hemmeligt våben.
Sabelagtige tænder.
Alligevel må hun bruge list for at komme tæt på.
Hun skal vælge det rette øjeblik…
…og det rette mål.
Med omhu.
Langsomt og lydløst.
Sådan.
Rivaliseringen mellem pattedyr og krybdyr
har været en del af livet på Jorden i hundreder af millioner af år.
Men deres tidlige storhedstid skulle ikke vare ved,
for i den nordlige del af Pangæa
skete der noget katastrofalt.
Når de har ligger i dvale i årevis,
bliver de kolossale kræfter under Jordens overflade let glemt.
Men den flydende underverden rører altid på sig
og søger altid efter svagheder.
Under Pangæas skorpe
arbejdede en plade af overophedet magma sig op til overfladen.
Da de permiske udbrud begyndte,
kunne de ikke standses.
Deres enorme skala gjorde dem unikke.
De var blandt de største,
mest voldsomme udbrud, livet nogensinde har været vidne til.
Og de rasede i 100.000 år.
Ødelæggelsen var uden fortilfælde.
Et område, der er halvt så stort som USA, blev dækket af lava.
Millioner af kvadratkilometer, der engang var fulde af liv,
blev udslettet af Jorden selv.
Og det var kun begyndelsen.
Udbruddene frigav noget langt mere farligt end lava.
En giftig blanding af skadelige gasser.
Disse gasser kom i kontakt med vand.
Der udviklede sig en potent blanding af syreregn.
Vandet, der havde skænket livet, ødelagde det nu.
Syreregnen forgiftede jorden og dræbte planterne.
Uden deres rødder til at binde jorden sammen…
…blev hele økosystemer skyllet væk.
Men der var noget endnu mere destruktivt i luften.
En lydløs morder.
Kuldioxid.
Vulkanerne udledte seks gange så meget kuldioxid,
som der er i vores atmosfære i dag.
Temperaturen på Jorden steg med ti grader.
Det medførte ødelæggelse af klimaet.
Jorden var et drivhus, da naturens kræfter rasede.
Der var ingen steder at gemme sig fra kaosset.
Havene blev værst ramt.
Temperaturen og syreniveauet steg, og iltniveauet faldt.
Havet, hvor livet først opstod,
blev til en øde kirkegård.
Det var Jordens tredje og største masseudryddelse.
Halvfems procent af alle arter gik tabt for evigt.
Hele grene blev revet af evolutionens træ.
Men hvor mange uddøde, overlevede nogle få.
De var alt, der var tilbage af en svunden tid.
Aldrig havde deres overlevelse været så vigtig.
Livets fremtid hang i en tynd tråd.
Tekster af: Maiken Waldorff