Több millió évvel a dinoszauruszok kora előtt…
bolygónkat ugyancsak csodálatos állatok uralták.
Két nagy dinasztia bukkant fel,
és versengett az uralomért.
Bemutatjuk, hogy a szárazföld meghódításáért vívott harc
hogyan változtatta meg az életet a bolygónkon.
ÉLET A BOLYGÓNKON
3. FEJEZET A SZÁRAZFÖLD MEGHÓDÍTÓI
500 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Bolygónk történelmének nagy részében
a szárazföld nem kedvezett az életnek.
Sivár és kietlen birodalom.
Sokkal inkább hasonlít a Hold felszínére,
mint a mai Földre.
Nehéz elképzelni,
hogy bárminek is otthont nyújthatna ez a zord környezet.
De a hullámok mélyéről,
ahol az élet már több mint egymilliárd éve virult,
egy különös életforma az elsők között nőtt fel a feladathoz.
A zuzmó nem tűnik figyelemre méltónak,
de igazából teljesen egyedi.
Szenzációs jelenség.
Sem növény, sem állat.
A zuzmó a gombák és algák különös kombinációja,
amely csak így együtt tudta
legyőzni a kopár Föld rettentő ellenségeskedését.
Nem csupán forradalmi jelenség volt,
hanem szó szerint is áttörő.
Ahogy terjedt,
apró szálai segítettek a kőzet lebontásában
és a legelső termőtalaj létrehozásában.
Előkészítve az utat a növényeknek, hogy átvegyék az uralmat.
Először olyan mikronövények jelentek meg, mint a moha.
Egysejtrétegű levélkéi
nem tudtak felfelé nőni,
de oldalra terjedhettek.
Gyorsabban szaporodtak a zuzmóknál,
és hamarosan ellepték a szárazföldet,
amelyet háborítatlanul uraltak az elkövetkező 40 millió évben.
Zöld forradalom közeledett,
amely örökre megváltoztatta a tájat.
A kulcs egy új vegyület kialakulása volt.
A ligniné.
A lignin megerősítette a növények sejtfalát,
lehetővé téve, hogy nagyobbak és erősebbek legyenek, mint valaha.
A növények már nem szőnyegként borították a földet,
hanem megkezdődött a harc a magasabb helyekért,
hogy fényhez jussanak.
Végül egyes növények annyira megnőttek,
hogy a körülöttük lévő világ fölé magasodtak.
Napjaink mamutfenyői a természet felhőkarcolói.
Több mint százméteres magasságba nyújtózkodva
a létező legóriásibb élőlények.
De a mamutfenyő csak egy a több mint 400 000 növényfaj közül,
amely az élet leglátványosabb jele bolygónkon.
Visszatérve a Föld múltjába, a növények megjelenése
új élőhelyet teremtett a tenger felől érkező hódítók számára.
345 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Az első állatok a szárazföldön az ízeltlábúak voltak.
A trilobiták rokonai,
kemény külső vázuk hasznos páncélként szolgált a víz alatt.
A szárazföldön is segítette őket,
és megakadályozta kiszáradásukat.
A kemény kültakarón keresztül lélegezni is tudtak.
És mivel az oxigénszint 60%-kal magasabb volt, mint napjainkban,
némelyik hatalmasra nőtt.
Arthropleura, minden idők legnagyobb szárazföldi ízeltlábúja.
Több mint két és fél méteres hosszával, valamint félméteres szélességével
nincsenek természetes ragadozói,
így minden energiáját a párkeresésre fordíthatja.
De az Arthropleurának a tökéletes társ megtalálása
nem olyan egyszerű.
Hiszen gyakorlatilag vak,
és a világa csak addig terjed, ameddig tapogatói érnek.
A páfrányfenyőerdő hatalmas,
és a nőstény bárhol lehet.
De a keresés nem olyan reménytelen, mint amilyennek látszik.
A párosodni vágyó nőstények illatnyomokat hagynak a hímek számára.
Igazi mentőöv a sötétségben.
De azért nem ugyanaz érezni, hogy hol volt,
mint érezni, hogy hol van.
Végre elbűvölheti kedvesét.
Váza egyes részeinek összedörzsölésével egyedi szerenádot komponál.
A párzás a földön nem is olyan egyszerű.
A siker tökéletes összhangot igényel.
Ebben a kritikus szakaszban fontos,
hogy jó helyre tegyék a lábukat.
345 millió évvel később
napjaink erdeiben
a csábítás ízeltlábú művészete igencsak hosszú utat tett meg.
Különösen a csoport kevésbé páncélozott tagjai számára.
Az ősi Arthropleurával ellentétben
a hím ugrópóknak kiváló a látása,
és nem nagyobb egy rizsszemnél.
De ami hiányzik a termetéből,
azt stílusával pótolja.
Mindegyik fajtának megvan a maga jellegzetes táncmozdulata
a nőstény figyelmének felkeltésére.
A páva.
Az oldalsasszés.
A diszkótáncos.
És a tollrázó.
Míg a hímek színes külsőt öltenek,
és bonyolult táncot lejtenek,
a nőstények kifogástalan ízlést fejlesztettek ki.
Az oldalsasszé felkelti a figyelmét.
De a nőstény vajon ezt keresi?
Csak a legjobbal éri be.
Potrohát lengetve jelzi, hogy nincs lenyűgözve.
A hím jobb, ha óvatos,
mert a kényes nőstények olykor megeszik kérőjüket.
Azonban…
tesz még egy próbát.
Láthatóan nem veszi a lapot.
Talán peches a szerelemben,
de ízeltlábú dinasztiájának több szerencséje volt.
Napjainkban már az összes állatfaj több mint 80%-át teszik ki.
Az ízeltlábúak sikerének titka
egyszerű, szegmentált testfelépítésében rejlik,
amely számtalan különböző irányba fejlődött.
Némelyiknek füle van a lábán.
Vagy szeme a csápján.
Illetve páncéllemezek a hátán.
Többféle variációval,
az ízeltlábúak evolúciója
elszabadult.
Köztük ott a legnagyobb futó,
a homokfutrinka.
Mai külsejét évmilliók formálták.
Legújabb fajtája sebességre született.
Méretéhez képest az egyik leggyorsabb sprinter a világon.
Emberi léptékben mérve
több mint
1000 kilométer per óra sebességgel száguldana.
De a gyorsaságnak van egy hátulütője.
Az esze nem bírja az iramot.
Gyakran meg kell állnia tájékozódni,
miközben következő áldozatára vadászik.
De a táplálék utáni eszeveszett keresés veszélyes területre viheti,
mert néha a vadászból
is lehet
préda.
A halálos iram nem a csapóajtós pók stílusa.
Inkább megvárja, hogy a zsákmány jöjjön hozzá.
Az ízeltlábúak csatájában
gyakran a repülés dönt élet és halál között.
Több mint 300 millió évvel ezelőtt
az ízeltlábúak egy csoportja vette elsőként
célba az eget.
A szárnyak fejlődése pedig
végül világsikerhez vezetett.
A rovarokhoz.
Ma a világon minden egyes emberre
több mint egymilliárd rovar jut.
A legelterjedtebb állatcsoport a Földön.
310 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Jelenlegi helyzetük ellenére
a tökéletes repülő rovarok először az ősi mocsarakban tűntek fel.
A szitakötők.
Tökéletesebben nem is repülhetnének.
Négy rugalmas,
külön-külön irányítható szárnyuk páratlan mozgást biztosít számukra.
Bármelyik irányba képesek repülni,
a legszűkebb kanyarokat is beveszik,
és sokkal gyorsabbak egy vadászgépnél.
Díjnyertes formatervezés, amely több százmillió éven át
szinte változatlan maradt.
Mégis ugyanazokban az ősi mocsarakban
az állatok egy másik csoportja radikális változáson ment keresztül.
A felszín alatt
a gerincesek továbbfejlődtek,
és egy újfajta hal jelent meg.
Az izmosúszójú hal.
Némelyik szörnyű ragadozó lett.
Ahol a nagy hal megeszi a kis halat,
megéri nagynak lenni.
A kisebbek számára a sekély vizek nyújtanak menedéket,
ahol páratlan úszójuk kifejezett előnyt jelent.
Izmos és igen sokoldalú,
merőben különbözik más halakétól.
Nemcsak az úszásban segít,
de elég erős ahhoz, hogy megtartsa testsúlyukat,
és kimásszanak vele a vízből.
De ezek a halak másban is alkalmazkodtak.
A szárazföldön…
tudnak lélegezni.
Nem kopoltyúval, hanem kezdetleges tüdővel.
Ez az evolúciós fejlődés lehetővé tette a gerincesek számára,
hogy elhagyják a vizet, és felfedezzék a szárazföldet.
Elkezdődött a verseny az új világ meghódításáért.
Amiben későn álltak rajthoz
az izmosúszójú halak.
Mások korábban jöttek ki a vízből.
Mint ez a háromméteres Anthracosaurus,
amely már megvetette a lábát.
A végtagok evolúciója évmilliókba telt.
De amint befejeződött, a szárazföldi élet
már sosem volt a régi.
Kezdetét vette
a kétéltűek kora.
Ma már több mint 8000 kétéltűfaj létezik.
Különös, de változatos csoportja…
gőtéknek,
békáknak,
szalamandráknak
és varangyoknak.
Nem épp azok az óriások, melyek egykor voltak,
de még mindig sikeres vadászok
saját ölési stílussal.
Több százmillió évvel az Anthracosaurus után
továbbra is a kétéltűek birodalma.
Itt, az európai Duna-deltában
több ezer tavi béka él,
és profi rovarvadászokká fejlődtek.
Különösen kedvelik
a szitakötőket.
360 fokos látásuk miatt
nem könnyű elkapni őket.
De a tavi békák is kifejlesztettek pár sajátos trükköt.
Úszóhártyás lábukkal a levegőbe emelkednek.
Kilövellő nyelvükkel pedig rendkívüli távolságokba érnek.
Ennek ellenére a szitakötőt
még így is nehéz elkapni röptében.
Talán könnyebb lesz, ha megvárják, hogy a légi akrobata leszálljon.
Ideje más megközelítést alkalmazni.
Egy nőstény petéket rak a vízbe.
Félig elmerülve
könnyebb célpont lehet.
A szitakötők egyszerűen túl gyorsak.
És még manőverezni is tudnak.
Ismét elvétette.
De a békák nagyon is kitartóak.
Az alacsony találati arány ellenére
több mint 350 millió éven át fennmaradtak.
Mégsem hódították meg a világ minden környezetét,
mert az utódok felneveléséhez minden kétéltűnek szüksége van valamire.
Vízre.
Ez a Costa Rica-i eperbéka.
Ebihalai életveszélyben vannak.
Kis tócsájuk lassan kiszárad.
Egyetlen menekülési lehetőségük
anyjuk háta.
A legnehezebb feladat vizet találni.
Szerencsére…
pontosan tudja, hogy hova menjen.
Húsz méterrel felette
egy broméliában esővíz gyűlt össze.
Tökéletes medence dédelgetett ebihalának.
De előbb fel kell jutnia…
ugrásról ugrásra.
Szinte hüvelykujj nagyságú,
így ez felér neki a Himalájával.
Végre biztonságban.
Bármilyen magasságokba is jutottak a szárazföld meghódítása során,
vízhez való kötődésük megmaradt,
ez okozta vesztüket, amikor a földi körülmények
gyökeresen megváltoztak.
300 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
A karbon időszakában
a Föld nagy szárazföldi tömegei összeolvadtak,
és megszületett a Pangea szuperkontinens.
Ahogy a föld kiszáradt,
a hatalmas mocsarak kezdtek eltűnni.
Víz hiányában a legtöbb kétéltű szenvedett.
De nem mind.
Az egyik forradalmi alkalmazkodása lehetővé tette a boldogulást.
Petesejtje védőburkot képzett,
amely az embriót a saját folyadékterében tartotta.
Belsejében a kicsik biztonságban, kiszáradás nélkül fejlődhettek.
A vízhez való kötődést végül megszakította
a tojás kialakulása.
Ezek a magzatburkosokként is ismert élőlények
úgy hódították meg a szárazabb vidékeket, ahogyan a kétéltűek soha.
És ettől az egy közös őstől
származik az összes emlős, hüllő,
madár és dinoszaurusz.
252 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Hatvanmillió évvel a tojás kialakulása után
a magzatburkosok elterjedtek a Pangeán,
két új dinasztiát hozva létre, és kezdetét vette az örökös rivalizálás.
Ezek a páncélos alvó fenevadak a hüllők egy primitív fajtája.
Scutosaurus, a legnagyobb szárazföldi állatok egyike.
Több mint egytonnás testsúlyukkal,
az első óriás növényevők, melyek bebarangolták a Földet.
Tojásaik révén szárazabb körülmények között is gyarapodtak
és oda mentek, ahova mások nem.
De Pangea nem csak az övék volt.
Megjelent egy másik új vérvonal,
az emlősök ősei.
Bár egy Lystrosaurus nem ellenfél egy Scutosaurusnak,
de közeli rokona már igen.
A Gorgonopsida.
Az emlősök impozánsabb elődje.
Több mint háromméteres hosszával és 300 kilós súlyával
vetekszik minden ma élő nagymacskával.
Érzékeny szaglásának köszönhetően
könnyen bukkan zsákmánya nyomára.
A nehéz páncélzaton való átjutás
feladja a leckét.
De van egy titkos fegyvere,
kardszerű fogai.
Még így is
lopakodnia kell, hogy közel férkőzhessen.
Ki kell várnia a pillanatot…
és a célpontot,
türelmesen.
Lassan
és csendesen…
teszi.
Az emlősök és a hüllők közötti rivalizálás
már több százmillió éve jellemző a földi életre.
Korai felemelkedésük nem tartott sokáig,
mert a Pangea messzi északi részén
valami katasztrofális készülődött.
Az éveken át szunnyadó,
és a föld felszíne alatt munkálkodó óriási erőkről
könnyű megfeledkezni.
De a megolvadt mélység
szüntelenül forrong,
egyre csak a gyenge pontokat keresi.
A Pangaea kérge alatt
túlhevült magmacsóva
tört utat a felszín felé.
Amikor a permkori kitörések elkezdődtek,
semmi sem állhatta útjukat.
Monumentális mérete miatt rendkívüli jelenség volt.
Ezek voltak a legnagyobb,
leghevesebb kitörések, melyeknek a földi élet valaha tanúja volt.
Százezer éven át tomboltak.
A pusztítás soha nem látott méreteket öltött.
Egy akkora területet, mint az Egyesült Államok fele,
elnyelt a láva.
Több millió négyzetkilométert,
amely hemzsegett az élettől,
maga a Föld semmisített meg.
És ez csak a kezdet volt.
A kitörések a lávánál sokkal veszélyesebbet szabadítottak fel,
mérgező gázok ártalmas keverékét.
Amikor ezek a gázok reakcióba léptek a vízzel,
savas eső tömény koktélja hullott alá az égből.
A víz, ami egykor az életet adta,
most visszavette.
A savas eső megmérgezte a talajt,
elpusztítva a növényeket.
Gyökereik nélkül, amelyek a talajt tartották össze…
egész ökoszisztémákat mosott el a víz.
Ugyanakkor volt valami még pusztítóbb is a levegőben.
Egy csendes gyilkos.
A szén-dioxid.
A vulkánok hatszor több CO2-t szabadítottak fel,
mint amennyi napjainkban a légkörben található,
amely tíz fokos globális felmelegedést…
és ezáltal pusztító éghajlatváltozást
idézett elő.
Az üvegház-Föld tombolt, ahogy a természet erői elszabadultak.
Nem volt menekvés a káosz elől.
És az óceánokat sújtotta a legjobban.
Ahogy melegedtek és savasodtak,
az oxigénszint csökkent…
és a vizek, ahol az élet először szökkent szárba,
kietlen temetővé váltak.
Ez volt a Föld harmadik,
egyben legpusztítóbb tömeges kihalása.
A fajok 90%-a
örökre eltűnt.
Egész ágak szakadtak le az evolúciós fáról.
Habár sokan odavesztek,
néhányan kitartottak.
Ennyi maradt egy letűnt korból.
Soha nem volt ennyire fontos a túlélésük.
Az élet jövője
immár egy hajszálon függött.
A feliratot fordította: Juhász Ildikó