Évmilliókkal a dinoszauruszok kora előtt, bolygónkat hasonlóan nagyszerű
fajok uralták.
Két nagy dinasztia fejlődött ki, s versengett az uralomért.
Történetünk a szárazföld meghódításáról szól s arról, hogy milyen hatással járt a
földi életre.
ÉLET A BOLYGÓNKON
III. FEJEZET A SZÁRAZFÖLD HÓDÍTÓI
500 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Földünk történetének nagy részében a szárazföld alkalmatlan volt az életre.
Sivár, elhagyatott hely volt.
Jobban hasonlított a Hold felszínére mint a Föld mai arcára.
Elképzelni is nehéz, hogyan verhetett tanyát bármi ezen a szörnyű helyen.
Ám a hullámok alatt, ahol az élet már egymilliárd éve virágzott, akadt egy
különös életforma, amely elsőként felelt a kihívásra.
A zuzmók nem tűnnek izgalmasnak, pedig valójában teljesen egyedi szervezetek.
Egy úttörő társulás formái.
Sem növények, sem állatok – a zuzmók a gombák és az algák párosításából jöttek
létre… s így együtt váltak képessé rá, hogy meghódítsák a Föld kietlen vidékeit.
Nem egyszerű hódítók voltak, hanem szó szerint úttörők is.
Terjedésük közben apró fonalaikkal lebontották a kőzeteket, s létrehozták az
első termőföldet…
Lehetővé téve a növények térhódítását.
Elsőként a mikroszkopikus mohák jelentek meg.
Mindössze egy sejt szélességű leveleikkel felfelé még nem, de oldalra
könnyen terjeszkedtek.
A zuzmóknál gyorsabban szaporodtak, így hamar beborították a földet, s
zavartalanul uralkodhattak 40 millió éven át.
Ám a zöld forradalom már a küszöbön állt, ami mindörökre megváltoztatta a föld
képét.
Az evolúció kulcsa egy új vegyület, a lignin volt.
A lignin megerősíti a növények sejtfalait, s azok így jóval nagyobbra nőhetnek, mint
korábban bármikor.
A növények többé már nem egyszerű szőnyegként borították a földet, s
kezdetét vette a fényért folytatott háború.
Akadtak köztük, amelyek olyan magasra nőttek, hogy minden más eltörpült
mellettük.
A mai mammutfenyők a természet felhőkarcolói.
Magasságuk a száz métert is meghaladhatja, s ezzel ők a valaha élt
legmagasabb élőlények.
Ám ez a fa is csak egy a több mint 400 000 növényfajból.
Bolygónkon ők adják az élet legnyilvánvalóbb jelét.
A távoli múltban a növények érkezése készítette elő az életteret a tengerből
érkező új hódítóknak.
345 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
A szárazföldre elsőként lépő állatok az ízeltlábúak voltak.
A trilobiták leszármazottainak kemény külső váza hasznos páncélként szolgált a
víz alatt.
A szárazföldön pedig tartást adott a testüknek, s megvédte őket a
kiszáradástól.
Ám a lélegzést egyáltalán nem gátolta.
A korabeli légkör 60%-kal több oxigénjének hála egyes fajok óriásira
nőhettek.
Ez az Arthropleura, a történelem legnagyobb százlábúja.
Két és fél méteres hosszával és félméteres szélességével nem akadt
ellensége.
Így hát az energiáit a párkeresésre fordíthatta.
De az Arthropleura számára a tökéletes partner megtalálása nem volt könnyű
feladat.
Hiszen gyakorlatilag vak volt.
Világa csak az érzékszervei határáig terjedt.
A páfrányerdő hatalmas.
S a nőstény bárhol lehet.
Ám a kutatás mégsem teljesen reménytelen.
A párzásra kész nőstények illatanyaga vezeti a hímeket…
Fénylő ösvényként a sötétségben.
Ám az illatanyag megléte nem garantálja, hogy kibocsátója még most is a helyszínen
van.
Végre elérkezett a hím esélye a nászra.
Páncéljának szelvényeit összedörgölve hozza létre sajátos szerelmi énekét.
A párzás a szárazföldön nem is olyan egyszerű.
A sikerhez tökéletes összehangoltság kell.
S éppen ezért ebben a kritikus szakaszban nincs helye a botlásnak.
345 Millió évvel később, napjaink esőerdeiben az ízeltlábúak tökélyre
fejlesztették a csábítás művészetét.
Különösképp a csoport páncélozatlan fajai jeleskednek.
Az Arthropleurával szemben a hím ugrópókok látása rendkívül éles.
S méretük alig egy rizsszemnyi.
Ám apró termetüket egyedi stílusukkal kompenzálják.
Minden fajnak saját különleges násztánca van a nőstények meghódításához.
A pávatánc.
Az oldallépés.
A diszkókirály.
És a rongyrázás.
S míg a hímek színpompás ruházatot és tánclépéseket fejlesztettek ki, a
nőstények az ízlésüket tökéletesítették.
A tánc felkelti a nőstény figyelmét.
De vajon a többi lépés is megfelel?
Csak a legjobbal éri be.
A nőstény potrohát csóválva jelzi, hogy nincs lenyűgözve.
A hím jobban teszi, ha vigyáz, mert a nőstények néha felfalják kérőiket.
Mégis, a dolog megér még egy próbát.
A hím láthatóan nem ért a szóból.
Bár most nem volt szerencséje, az ízeltlábúak dinasztiája mégis sikeresnek
bizonyult.
Az ő képviselőik teszik ki a ma élő állatfajok 80%-át.
Sikerüket egyszerű, szelvényes testfelépítésüknek köszönhetik…
Mely rengeteg különféle irányban fejlődött tovább.
Egyesek a lábukon hordják a fülüket.
Mások kocsányon a szemüket.
Van, aki páncélt hord a hátán.
Milliónyi variációjukkal az ízeltlábúak a féktelen evolúció nyertesei.
Köztük van a világ legjobb futója is: a homokfutrinka.
Testfelépítését évmilliók alatt tökéletesítette a természet.
A legújabb modell a sebesség bajnoka.
Méretéhez képest a föld egyik leggyorsabb teremtménye.
Emberméretűre nagyítva több, mint 1000 kilométer per órás sebességgel
szaladhatna.
Csakhogy a sebességnek van hátulütője is.
A saját agya sem tudja tartani vele a lépést.
Gyakran meg kell állnia tájékozódni, hogy megállapítsa, merre van a következő
áldozata.
Ám az élelem utáni hajsza közben veszélyes területre téved.
Néha a vadászból lesz a zsákmány.
Az aknászpók nem ilyen halálos iramban éli az életét.
Inkább megvárja, míg a zsákmánya házhoz jön.
Az ízeltlábúak háborújában a repülés képessége gyakran jelenti az élet és a
halál közti különbséget.
Több mint 300 millió éve az ízeltlábúak egy csoportja volt az első,
amely meghódította az eget…
…S a szárnyak kifejlődésével az egész bolygón elterjedtek.
A rovarok.
Napjainkban minden egyes emberre több mint egymilliárd rovar jut.
Ők a legnépesebb állatfaj az egész földön.
310 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Ám jelenlegi sikerük ellenére a legéletképesebb repülő rovarok még az ősi
mocsarakban fejlődtek ki.
A szitakötők.
Repülési technikájuk szinte tökéletes.
Négy hajlékony, és külön mozgatható szárnyukkal páratlanul mozgékonyak.
Bármilyen irányban repülhetnek.
Éles fordulatokra képesek.
S úgy gyorsulnak, akár egy vadászgép.
Ez a testfelépítés több száz millió éven át változatlan maradt.
Ugyanezekben az ősi mocsarakban az állatok egy másik csoportja szintén fontos
változásnak indult.
A felszín alatt a gerincesek újra csak továbbfejlődtek.
S egy új fajta hal jelent meg:
Az izmosúszójú hal.
Egyesek hatalmas ragadozókká váltak.
Ebben a kegyetlen világban megérte nagyra nőni.
A kisebb fajok a sekély vízben találtak menedéket.
Egyedi, izmos úszóikkal komoly előnyhöz jutottak.
Ezek az úszók többféle felhasználási módjukkal nagyon különböztek más
halakétól.
Nem csak az úszásban segítettek de képesek voltak megtartani a halak testsúlyát is s
azok így kimászhattak a vízből.
Ám ezek a halak egy másik fontos dolgot is kifejlesztettek:
A levegő belélegzésének képességét.
Nem kopoltyúk, hanem primitív tüdő segítségével.
Ezek az újdonságok együtt tették lehetővé, hogy a gerincesek elhagyják a
vizet, s bejárják a szárazföldet.
Megindult a verseny az új világ meghódításáért.
Csakhogy ezek az izmosúszós halak máris elkéstek.
Mások már előttük kijöttek a szárazföldre.
Mint a három méteres Anthracosaurus amely már lábakat is
növesztett.
Az úszók végtagokká válása évmilliókig tartott.
De mire végbement, a földi élet mindörökre megváltozott.
Kezdetét vette a kétéltűek kora.
Ma több mint 8000 kétéltű faj él a földön.
Különös, ám sokszínű csoport.
Tagjai gőték, békák, szalamandrák és varangyok.
Méretük lecsökkent az ősidők óta, ám most is ügyes vadászok…
Egyedi, gyilkos stílussal.
Pár száz millió évvel az Anthracosaurus kora után a mocsarakat még
mindig a kétéltűek uralják.
Európában, a Duna deltájában ezrével élnek a tavi békák, melyek remek
rovarvadászokká váltak.
Különös kedvencük a szitakötő.
A szitakötők 360 fokban látnak, így nem könnyű őket elkapni.
Ám a tavi békák is kifejlesztettek egy-két hatékony trükköt.
Úszóhártyás lábukkal kiugorhatnak a vízből.
Kilőhető nyelvükkel pedig messzire elérnek.
Ám a levegőben repülő szitakötőket így sem lehet egykönnyen elkapni.
Talán hasznosabb megvárni, míg a légi akrobaták leszállnak.
Ideje más módszert keresni.
Egy nőstény épp a vízbe petézik.
Félig elmerülve talán könnyebb préda lehet.
A szitakötő egyszerűen túl gyors.
És még orsózni is tud.
Most sem talált.
Ám a békák roppant kitartóak tudnak lenni.
Az alacsony találati pontosság ellenére a kétéltűek több mint 350 millió éven át
fennmaradtak.
Mégsem sikerült meghódítaniuk a föld összes vidékét.
Mert van valami, ami elengedhetetlen a szaporodásukhoz:
A víz.
Ez a Costa Rica-i eperbéka.
Az ebihalait szörnyű veszély fenyegeti.
Apró tócsájuk csaknem kiszáradt.
Csak az anyjuk hátán menekülhetnek.
Vizet találni nem is olyan egyszerű.
Szerencsére az anyjuk tud egy jó helyet.
20 Méterrel feljebb egy bromélia levelében esővíz gyűlt fel.
Tökéletes hely az ivadék számára.
Ám előbb oda kell érniük.
Lassan, békaugrásban.
Az alig körömméretű béka számára ez maga a Mount Everest.
Végre biztonságban.
De bármilyen magasságokat is hódítottak meg a kétéltűek, a vízhez való kötődést
sosem sikerült legyőzniük.
S ez lett a vesztük is, amikor a földi körülmények gyökeresen megváltoztak.
300 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
A Karbon nevű földtörténeti időszakban a földrészek egymásba olvadtak, s létrejött
a Pangea szuperkontinens.
A föld kiszáradásával a mocsarak is eltünedeztek.
A kétéltűek többsége megszenvedte a víz hiányát.
Ám nem mindegyik.
Egyikük sikerrel alkalmazkodott a megváltozott körülményekhez.
Az ő petéik védőburkot fejlesztettek ki, mely egyben tartotta az embrió saját
nedves környezetét.
S az ivadék biztonságban fejlődhetett a mindig nedves burokban.
A burokszerű tojás kifejlődése végre megtörte a vízhez való kötődés bilincsét.
A magzatburkosnak nevezett lények a kétéltűekkel szemben így meghódíthatták a
szárazföldet.
S ebből a közös ősből fejlődtek ki mind az emlősök, hüllők, madarak, és
dinoszauruszok.
252 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
60 Millió évvel a tojások kifejlődése után a magzatburkosok egész Pangeán
elterjedtek.
Két nagy dinasztiájuk közt örökös versengés kezdődött.
Ezek az alvó, páncélos óriások a hüllők primitív formái.
A Scutosaurusok a legnagyobb szárazföldi lények közé tartoztak.
Egy tonna feletti súlyukkal ők voltak a bolygó első óriási növényevői.
Tojásaiknak hála szárazabb körülmények közt is boldogultak, mint kortársaik
többsége.
Ám Pangeát nem egyedül uralták.
Egy új vérvonal is megjelent: az emlősök ősei.
Bár a Lystrosaurus nem kelhetett birokra a Scutosaurusszal, nagyobb rokonai már
igen.
Egy Gorgonops.
Az emlősök egy testesebb előfutára.
Háromméteres hosszával és hárommázsás súlyával bármelyik mai nagymacskával
felvenné a versenyt.
S kifinomult szaglásával könnyen megleli a zsákmányát.
Már csak a Scutosaurus kemény páncélzatán kell átjutnia.
De neki is van titkos fegyvere: kardszerű szemfogai.
Így is lopva kell a közelükbe férkőznie.
Óvatosan kell kiválasztania a megfelelő pillanatot s a célpontot.
Lassan, csendben megindul.
Az emlősök és hüllők rivalizálása több száz millió éven keresztül folytatódott a
Föld bolygón.
Ám korai uralmuk nem tartott soká.
Mert Pangea legészakibb részén épp egy katasztrófa bontakozott ki.
A békés időszakokban könnyű megfeledkezni a Föld mélyében hosszú évezredeken át alvó
kolosszális erőkről.
Ám az olvadt alvilág sohasem pihen.
S folyton csak lehetőségre vár.
Pangea kérge alatt a magma egy túlhevült csomója már lassan közeledett a felszín
felé.
S mihelyt a permi kitörések megindultak, nem volt, ami megállítsa
őket.
Más kitörésektől a nagyságuk különböztette meg őket.
Ezek voltak a földi élet történetének legnagyobb, legpusztítóbb kitörései.
Több mint 100 000 éven át tartottak.
Nyomukban példátlan pusztítás járt.
A láva az Egyesült Államok felének megfelelő területet borított el.
Több millió négyzetkilométernyi élettér pusztult el magának a Földnek
köszönhetően.
És ez még csak a kezdet volt.
A kitörésekben a lávánál is sokkal veszélyesebb dolog szabadult fel:
Mérgező gázok gyilkos keveréke.
Amikor ezek a gázok a vízzel vegyültek… savas eső zúdult alá az égből.
Az egykor életadó víz most halálhozóvá vált.
A savas eső megmérgezte a talajt, kipusztítva a növényeket.
A talajt megkötő gyökerek nélkül az ár egész ökoszisztémákat mosott el.
De a levegőben még valami ennél is pusztítóbb dolog várt.
Egy csendes gyilkos.
A szén-dioxid.
A vulkánok a mai levegő szén-dioxid tartalmának hatszorosát szabadították fel…
…Tíz foknyi globális felmelegedést idézve elő.
A felmelegedés mérhetetlen pusztulással járt.
Az üvegházhatás és a természet erői letarolták a földet.
A káosz elől senki sem menekülhetett.
Az óceánok jártak a legrosszabbul.
A felmelegedés és az elsavasodás hatására az oxigénszint lecsökkent.
Az élet bölcsői, a tengerek újra sivár temetőkké váltak.
Ez volt bolygónk harmadik, s egyben legsúlyosabb tömeges kihalása.
A fajok 90%-a tűnt el mindörökre.
A törzsfejlődés fájáról egész ágak szakadtak le.
Ám a tömeges pusztulásnak is akadtak túlélői.
Egy letűnt kor magányos hírmondói.
Túlélésük soha nem volt még ilyen fontos.
Az élet fennmaradása mindössze egy hajszálon múlt.