Millioner av år før dinosaurenes tidsalder…
…ble planeten vår styrt av vel så fantastiske skapninger.
To store dynastier hadde dukket opp,
og kjempet om dominans.
Dette er historien om kampen for å erobre landjorden…
…og hvordan det endret alt for livet på planeten vår.
LIVET PÅ PLANETEN VÅR
KAPITTEL 3 - LANDETS EROBRERE
500 MILLIONER ÅR TILBAKE
I det meste av planetens historie
har landjorden vært ugjestmild.
Et dystert og øde rike.
Mer lik månens overflate…
…enn dagens jordklode.
Det er vanskelig å tenke seg
at noe kan finne seg til rette her.
Men opp fra havet,
hvor livet hadde florert i over en milliard år,
ville en snodig livsform bli en av de første som tok utfordringen.
Lav ser ikke så imponerende ut,
men er faktisk helt unik.
Et nyvinnende partnerskap.
Det er hverken plante eller dyr.
Lav er en blanding av sopp og alger.
Bare i fellesskap var de i stand til
å takle de tøffe forholdene på en gold jordklode.
Men de var ikke bare oppdagere.
De var banebrytere.
Da de spredde seg
brøt de små sporene opp stein,
som skapte det første jordsmonnet.
Det ga rom for plantenes inntog.
Mikroplanter, som mose, dukket opp først.
Med blader som var én celle tykke
kunne de ikke vokse høyt, men de kunne bre seg ut.
De formerte seg raskere enn lav,
og erobret raskt landjorden.
De dominerte uinnskrenket i 40 millioner år.
Men en grønn revolusjon var på gang.
Det ville forandre landskapet for alltid.
Nøkkelen var utviklingen av et nytt stoff.
Lignin.
Lignin styrket plantenes cellevegger.
Det lot dem vokse seg større og sterkere enn noen gang.
Uten å måtte ligge flatt,
begynte plantene å strides om høyereliggende områder.
De kjempet om tilgang til lys.
Etter hvert ble noen planter så høye
at de tårnet over verdenen omkring.
Vår tids redwood-trær er naturen skyskrapere.
De kan bli over hundre meter høye,
og er de høyeste livsformene som har eksistert.
Men redwood-trær er bare en av over 400 000 plantearter,
det mest synlige tegnet på liv på planeten vår.
I jordens fjerne fortid ble plantenes ankomst
starten på nye leveområder for de neste erobrerne fra havet.
345 MILLIONER ÅR TILBAKE
De første dyrene som kom opp på land var leddyrene.
Slektninger av trilobittene.
Deres harde eksoskjelett fungerte som en rustning under vannet.
På land ga rustningen støtte,
og forhindret uttørking.
De kunne også puste gjennom de harde skallene.
Med et oksygennivå 60 % høyere enn i dag
ble noen av dem gigantiske.
Arthropleura, det største tusenbenet som noen gang har levd.
Over to og en halv meter lang, og en halv meter bred.
Han har ingen naturlige fiender.
Han kan bruke all sin energi på å finne en make.
Men for Arthropleura er jakten på den perfekte partner
ikke uproblematisk.
Han er nærmest blind.
Hans verden strekker seg så langt sansene rekker.
Bregneskogen er enorm,
og en hunn kan være hvor som helst.
Men letingen er ikke helt umulig.
Paringsklare hunner etterlater seg et duftspor.
En livline i mørket.
Men det å sanse hvor hun har vært er ikke samme sak
som å vite hvor hun er.
Endelig kan sjarmoffensiven begynne.
Ved å gni segmenter av skallet sammen lager han en unik elskovssang.
Å pare seg på land kan være en kinkig affære.
For å lykkes må stillingen være perfekt.
Det er viktig, på et så kritisk punkt,
at ingen gjør noen feilsteg.
345 millioner år senere,
i vår tids skoger, har leddyrenes forføringskunst
utviklet seg veldig.
Særlig for de mindre pansrede blant dem.
Til forskjell fra fortidens Arthropleura
har hoppeedderkopp-hanner utmerket syn.
Og de er ikke større enn et riskorn.
Men mangelen på størrelse…
…kompenseres for med stil.
Hver art har utviklet egne dansetrinn
for å lokke til seg hunner.
Påfuglen.
Sidelengs benspark.
Disko-danseren.
Og fjær-shake.
Mens hannene har utviklet fargerike kostymer
og intrikate dansetrinn…
…har hunnene utviklet kritisk sans.
Bensparkene hans har fenget henne.
Men er han dansekongen hun ser etter?
Kun den beste er god nok.
Å vifte med bakkroppen tyder på at hun ikke er imponert.
Han må være forsiktig.
Kresne hunner vil iblant spise beilere.
Likevel…
Det er verdt ett siste forsøk.
Han tar tydeligvis ikke hintet.
Han lykkes kanskje ikke med kjærligheten,
men leddyr-dynastiet hans har hatt lykken med seg.
De utgjør nå over 80 % av alle dyrearter.
Hemmeligheten til leddyrenes suksess
er den enkle, segmenterte kroppsbygningen.
Den har utviklet seg i utallige retninger.
Noen har ører i beina.
Andre har øyne på stilk.
Og pansring på ryggen.
Variant etter variant.
Leddyr er evolusjon
i fri galopp.
Deriblant den beste løperen av alle.
Sandjegeren.
Utformingen er finslepet gjennom millioner av år.
Den nyeste modellen er bygd for fart.
I forhold til størrelse er de blant verdens raskeste sprintere.
Om de var store som mennesker
hadde de løpt
i over 1000 kilometer i timen.
Men det fins ett problem med å leve i høy hastighet.
Hjernen holder ikke følge.
Han må stoppe regelmessig for å sette kursen,
mens han søker sitt neste bytte.
Men den frenetiske jakten på mat har ledet ham inn i et farlig område.
For iblant kan jegeren også bli
byttet.
Rasende hurtighet er ikke tunneledderkoppens stil.
Hun foretrekker å la byttet komme til henne.
I leddyrenes kamp
var flygeevne ofte skillet mellom liv og død.
For over 300 millioner år siden var en gruppe leddyr
de første dyrene som bega seg opp i luften.
Utviklingen av vinger
lot dem etter hvert ta over hele verden.
Insektene.
For hvert menneske på jorden i dag
fins det over en milliard insekter.
De er den mest tallrike dyregruppen i verden.
310 MILLIONER ÅR TILBAKE
Nåtidens suksess til tross,
det ultimate flygende insektet oppstod først i urtidens sumper.
Øyenstikkere.
Deres flyferdigheter er nær perfekte.
Fire fleksible vinger med separat styring
gir dem uforlignelig mobilitet.
De kan fly i alle retninger,
ta krappe svinger…
…og akselerere raskere enn et jagerfly.
Et vinnende design som har holdt seg nærmest uendret
i flere hundre millioner år.
Likevel, i de samme forhistoriske sumpene
var en annen dyregruppe midt i en drastisk endring.
Under overflaten
var virveldyrene fortsatt i utvikling.
En ny type fisk myldret.
Kjøttfinnefisker.
Noen ble til enorme rovdyr.
Må man spise eller blir spist
lønner det seg å være størst.
De minste finner ly i grunt vann.
Der er deres unike, faste finner en stor fordel.
Muskuløse og allsidige.
Annerledes enn hos andre fisker.
De bidrar ikke bare til svømming.
De er sterke nok til å bære hele kroppsvekten…
…og lar dem krype opp av vannet.
Men disse fiskene har enda en skjellsettende tilpasning.
Evnen
til å puste luft.
Ikke med gjeller, men med primitive lunger.
Disse utviklingsmessige fremskrittene
lot virveldyrene forlate vannet og utforske landjorden.
Kappløpet for å kolonisere det nye leveområdet var i gang.
Men det var allerede for sent
for kjøttfinnefiskene.
Andre hadde kommet dem i forkjøpet.
Som den tre meter lange Anthracosaurus.
De hadde allerede fått beina under seg.
Utviklingen fra finner til lemmer tok millioner av år.
Men straks det var gjort ble livet på landjorden
aldri det samme.
Amfibienes tidsalder
var i gang.
I dag fins det over 8000 arter av amfibier.
En snodig, men allsidig, gruppe.
Vannsalamandere,
frosker,
salamandere,
og padder.
De er ikke like gigantiske som de var,
men likevel er de dyktige jegere…
…med sin egen flengende stil.
Flere hundre millioner år etter Anthracosaurus
er sumpområder fortsatt amfibienes høyborg.
Her i Donau-deltaet i Europa
fins det tusenvis av latterfrosk.
De har blitt utmerkede insektjegere.
De har spesielt sansen for
øyenstikkere.
Takket være det brede synsfeltet…
…er de vanskelige å få tak i.
Men latterfrosk har også utviklet noen særegne tilpasninger.
Svømmehud på føttene lar dem ta til luften.
Og en langtrekkende tunge gir dem en forbløffende rekkevidde.
Likevel er øyenstikkere i flukt
ikke lette å få tak i.
Å vente på at luftakrobatene lander kan gjøre ting lettere.
På tide med en ny tilnærming.
En hunn skal legge egg i vannet.
Halvveis under vann
er hun kanskje et enklere mål.
Øyenstikkerne er simpelthen for raske.
Og de kan gjøre en roll.
Bom igjen.
Men frosker er iherdige.
Til tross for dårlig uttelling
har amfibier eksistert i over 350 millioner år.
Likevel har de aldri erobret alle verdens miljøer.
Det er én ting alle amfibier trenger for å produsere unger.
Vann.
Dette er jordbærgiftfrosk i Costa Rica.
Rumpetrollene hennes er i livsfare.
Den lille dammen deres er nesten uttørket.
Deres eneste fluktrute
er på morens rygg.
Det vanskeligste er å finne vann.
Heldigvis…
…vet hun hvor hun skal dra.
Tjue meter opp
samles det regnvann i en bromelia.
Et perfekt basseng for hennes dyrebare rumpetroll.
Først må hun komme seg dit.
Ett hopp av gangen.
Knapt større enn et menneskes tommelfingernegl
utgjør dette hennes Mount Everest.
Endelig trygg.
Uansett hvilke høyder amfibiene oppnådde da de erobret landjorden
unnslapp de aldri forbindelsen til vannet.
Den forbindelsen ble deres bane da forholdene på jorden
endret seg drastisk.
300 MILLIONER ÅR TILBAKE
I det som kalles karbontiden
ble jordens landmasser ført sammen,
og superkontinentet Pangea ble til.
Da landjorden tørket ut
forsvant de enorme sumpområdene.
Uten vann ble det harde kår for de fleste amfibiene.
Men ikke alle.
Et av dem utviklet en tilpasning som gjorde at de kunne florere.
Egget utviklet et beskyttende skall,
som ga fosteret sitt eget væskebasseng.
Der kunne ungdyrene utvikle seg i trygghet,
uten å tørke ut.
Behovet for vann ble til slutt brutt gjennom utviklingen
av egg med vannhinne.
Dyrene vi kaller amniotene kunne kolonisere tørt land
slik amfibiene ikke kunne.
Og fra denne felles forgjengeren
har alle pattedyr, reptiler, fugler
og dinosaurer sitt opphav.
252 MILLIONER ÅR TILBAKE
Seksti millioner år etter utviklingen av egg med vannhinne
har amniotene spredd seg over hele Pangea.
To nye dynastier har oppstått, som igangsetter en endeløs rivalisering.
Disse sovende, pansrede dyrene er tidlige reptiler.
Scutosaurus er et av de største landlevende dyrene.
De veier over et tonn,
og er verdens første store planteetere.
Egg med vannhinner lot dem utbre seg i tørrere omgivelser,
og utforske nye områder.
Men Pangea tilhørte ikke bare dem.
En annen slekt har oppstått.
Pattedyrenes forfedre.
En Lystrosaurus kan ikke måle seg med en Scutosaur,
men han har slektninger som kan.
En gorgonopsid.
En mer imponerende forgjenger av pattedyrene.
Over tre meter lang, med en vekt på 300 kilo.
Hun kan måle seg med vår tids store katter.
Med en velutviklet luktesans
er det lett å spore opp byttedyr.
Å komme gjennom rustningen
er den største utfordringen.
Men hun har et hemmelig våpen.
Sabel-lignende tenner.
Likevel
må hun bruke list for å komme nær.
Hun må velge riktig tidspunkt…
…og riktig mål…
…med forsiktighet.
Sakte og lydløst…
…er best.
Rivaliseringen mellom pattedyr og reptiler
har vært en del av livet på jorden i flere hundre millioner år.
Men den tidlige oppkomsten tok slutt.
For helt nord på Pangea
var noe katastrofalt i emning.
Etter mange år i dvale
er de enorme kreftene under jordoverflaten
lette å glemme.
Men den glødende underverdenen
er alltid i bevegelse,
og søker alltid etter svakheter.
Under Pangeas jordskorpe
var en søyle av glovarm magma
på vei opp mot overflaten.
Når utbruddene i permtiden var i gang…
…var de uavlatelige.
Det som gjør dem unike er det enorme omfanget.
De var blant de største,
mest voldelige utbruddene i livets historie.
De herjet i 100 000 år.
Ødeleggelsen var uten sidestykke.
Et område like stort som halve USA
forsvant under lavaen.
Flere millioner kvadratkilometer som en gang yret av liv
ble utslettet av selve jordkloden.
Og det var bare begynnelsen.
Utbruddene slapp ut noe langt farligere enn lava.
En giftig blanding av farlige gasser.
Da gassene ble oppløst i vann…
…falt det ned i form av sur nedbør.
Vann, giveren av liv,
ble nå dets ødelegger.
Det giftige regnet ødela jordsmonnet…
…og plantene døde.
Uten planterøtter som holdt jorden sammen…
…ble store økosystemer skylt vekk.
Samtidig hang det noe enda mer ødeleggende i luften.
En taus morder.
Karbondioksid.
Vulkanene slapp ut seks ganger mer CO2
enn nivået i atmosfæren vår i dag.
Det ga en global oppvarming på ti grader…
…samt alle klimaeffektene…
…som følger med.
Drivhuseffekten raste, og naturkreftene løp løpsk.
Det fantes ingen gjemmesteder.
Og havene ble hardest rammet.
Oppvarming og forsuring ga lavere oksygennivå.
Da ble havene, hvor alt liv begynte…
…til en øde gravplass.
Dette var planetens tredje,
mest ødeleggende masseutryddelse.
Nitti prosent av alle arter
var for evig tapt.
Grener på artstreet ble revet av.
Men der mange forsvant var det noen som holdt ut.
Alt som var igjen av en svunnen tid.
Deres overlevelse hadde aldri vært viktigere.
Fremtiden til alt liv
hang i en tynn tråd.
Tekst: Kristian Vilnes Opdahl