Cu milioane de ani înainte de era dinozaurilor…
planeta noastră era condusă de ființe la fel de magnifice.
Se ridicaseră două mari dinastii
și luptau pentru putere.
Aceasta este povestea luptei de cucerire a uscatului…
și cum a schimbat totul pentru viața pe planeta noastră.
VIAȚA PE PLANETA NOASTRĂ
CAPITOLUL 3: INVADATORII USCATULUI
ÎN URMĂ CU 500 DE MILIOANE DE ANI
În mare parte a istoriei planetei,
uscatul a fost neprimitor pentru viață.
Un tărâm sumbru și dezolant…
mai asemănător cu suprafața Lunii…
decât cu a Pământului de azi.
Este greu de imaginat
cum și-ar putea face ceva un cămin în acest loc ostil.
Dar, de sub valuri,
unde viața era în floare de peste un miliard de ani,
o formă de viață a fost printre primele care a acceptat provocarea.
Lichenii poate că nu arată remarcabil,
dar, de fapt, sunt unici.
Un parteneriat inovator.
Nici plantă, nici animal,
lichenii sunt o combinație ciudată de fungi și alge…
care numai împreună aveau calitățile necesare
pentru a depăși ostilitatea extremă a Pământului sterp.
Dar au fost mai mult decât inovatori.
Au fost piatra de temelie.
Răspândindu-se,
micile lor filamente au spart rocile
și au produs primul sol din lume…
pavând calea pentru ca plantele să preia controlul.
Micro-plantele, precum mușchiul, au fost primele care au apărut.
Cu frunze groase de doar o celulă,
nu puteau crește în sus,
dar se puteau întinde.
Reproducându-se mai repede decât lichenii,
curând au acoperit uscatul,
pe care l-au stăpânit netulburați în următoarele 40 de milioane de ani.
Dar revoluția verde venea…
și avea să schimbe peisajul pentru totdeauna.
Cheia a fost evoluția unui nou compus,
lignina.
Lignina a întărit pereții celulari ai plantelor…
permițându-le să crească mai mari și mai puternice ca oricând.
Nemaifiind limitate să mocheteze solul,
plantele au început să concureze pentru spațiul de deasupra,
luptând pentru accesul la lumină.
În cele din urmă, unele plante au crescut atât de înalte,
încât s-au ridicat deasupra lumii din jur.
Pădurile de sequoia de astăzi sunt zgârie-norii naturii.
Atingând înălțimi de peste o sută de metri,
sunt cele mai înalte ființe vii care au existat vreodată.
Dar pădurile de sequoia sunt doar una din peste 400.000 de specii de plante,
cele mai vizibile semne de viață de pe planeta noastră.
În trecutul îndepărtat al Pământului, apariția plantelor
a creat noi habitate pentru următorii invadatori din mare.
ÎN URMĂ CU 350 DE MILIOANE DE ANI
Primele animale care au călcat pe uscat au fost artropodele.
Rude ale trilobiților,
exoscheletele lor dure au fost o armură folositoare sub apă.
Pe uscat, acea armură i-a protejat
și i-a împiedicat să se usuce.
Puteau să și respire prin acest exterior dur.
Cum nivelul de oxigen era cu 60% mai mare decât astăzi,
unele au devenit uriașe.
Arthropleura, cel mai mare miriapod care a umblat pe Pământ.
La peste 2,5 m lungime și jumătate de metru lățime,
nu are dușmani naturali…
așa că-și poate concentra toată energia pe găsirea unei partenere.
Dar, pentru Arthropleura, căutarea partenerei perfecte
nu e una simplă.
Pentru că e aproape orb,
iar lumea lui se extinde doar cât poate simți.
Pădurea de ferigi e vastă,
iar femela ar putea fi oriunde.
Dar căutarea nu e atât de lipsită de speranță.
Femelele gata de împerechere lasă urme pentru masculi…
un sprijin în întuneric.
Totuși, să simtă unde a fost odată nu e același lucru
cu a simți unde se află acum.
În sfârșit, are șansa s-o farmece!
Frecându-și părți din carapace, își creează propriul cântec de dragoste.
Împerecherea pe uscat poate fi o chestiune incomodă.
Succesul necesită alinierea perfectă.
Deci este important, în acest stadiu esențial,
să nu pună un picior greșit.
Dar, 345 de milioane de ani mai târziu,
în pădurile din zilele noastre,
arta seducției artropodelor a făcut progrese foarte mari…
mai ales pentru cei mai puțin blindați din grup.
Spre deosebire de anticul Arthropleura,
păienjenii săritori masculi au o vedere nemaipomenită
și nu sunt mai mari decât un bob de orez.
Ce le lipsește în statură…
compensează prin stil.
Fiecare specie are o mișcare de dans specifică
pentru a atrage atenția femelei.
„Păunul.”
„Mișcarea laterală.”
„Dansatorul disco.”
Și „scuturarea fulgului”.
În timp ce masculii au dezvoltat costume colorate
și mișcări de dans elaborate…
femeile au dezvoltat gusturi impecabile.
Mișcarea laterală i-a atras atenția.
Dar are mișcările pe care le caută ea?
Se va mulțumi doar cu cel mai bun.
Mișcându-și abdomenul, semnalează că nu e impresionată.
Trebuie să aibă grijă,
fiindcă femelele mofturoase își mănâncă adesea pretendenții.
Totuși…
mai merită o încercare.
E clar că nu înțelege ideea.
Poate că e ghinionist în dragoste,
dar dinastia artropodelor a avut mai mult succes.
Acum reprezintă peste 80% dintre speciile animale.
Secretul succesului artropodelor
constă în planul lor corporal simplu…
care a evoluat în nenumărate direcții.
Unele au urechile pe picioare.
Altele, ochii pe antene.
Și armură pentru luptă.
Variație după variație,
artropodele sunt evoluție
dezlănțuită.
Inclusiv cel mai bun alergător dintre toți,
gândacul tigru.
Aspectul său a fost îmbunătățit pe parcursul a milioane de ani.
Ultimul model este conceput pentru viteză.
Pentru mărimea sa, e unul dintre cei mai rapizi alergători.
Dacă ar fi la proporții umane,
ar alerga
cu peste 1.000 de kilometri pe oră.
Dar există un dezavantaj pe banda pentru viteză.
Creierul lui nu poate să țină pasul.
Trebuie să se oprească des ca să se orienteze,
în timp ce-și vânează următoarea victimă.
Dar căutarea disperată a hranei îl poate duce pe un teritoriu periculos…
fiindcă uneori, vânătorul
poate deveni
vânat.
Acest păianjen trapă nu folosește stilul „furios și iute”.
Preferă să aștepte ca prada să vină la ea.
În lupta artropodelor,
zborul avea să facă diferența între viață și moarte.
În urmă cu peste 300 de milioane de ani,
un grup de artropode
au fost primele ființe care au luat drumul cerului.
Iar evoluția aripilor
avea să le lanseze spre un succes global.
Insectele.
Astăzi, pentru fiecare om de pe planetă,
există peste un miliard de insecte.
Sunt cel mai abundent grup de animale de pe Pământ.
ÎN URMĂ CU 310 MILIOANE DE ANI
În ciuda actualului succes,
insectele zburătoare supreme au apărut în mlaștinile antice.
Libelulele.
Zborul lor este cel mai aproape de perfecțiune.
Patru aripi flexibile,
controlate independent,
le oferă o mobilitate de neegalat.
Pot zbura în orice direcție,
pot lua cele mai strânse viraje
și pot accelera mai repede decât un avion de luptă.
Un model câștigător care a rămas aproape neschimbat
de sute de milioane de ani.
Însă, în aceleași mlaștini preistorice,
un alt grup de animale trecea prin propria schimbare radicală.
Aproape de suprafață,
nevertebratele continuaseră să evolueze…
și un nou tip de pește creștea puternic,
peștele cu înotătoare lobice.
Unii au devenit prădători monstruoși.
În această lume de care pe care,
merită să fii mare.
Pentru cei mai mici, există refugiu în apele puțin adânci,
unde înotătoarele lor unice, cu lobi, sunt un avantaj deosebit.
Musculare și foarte versatile,
sunt diferite de cele ale altor pești.
Nu doar că îi ajută să înoate…
dar sunt destul de puternice ca să le susțină greutatea…
și să-i ajute să se târască din apă.
Dar acești pești mai au o adaptare revoluționară.
Abilitatea
de a respira aer.
Nu prin branhii, ci prin plămâni primitivi.
Împreună, aceste progrese evolutive
au permis vertebratelor să iasă din apă și să exploreze uscatul.
Începuse cursa de colonizare a acestei lumi noi.
Dar era deja prea târziu
pentru acești pești cu înotătoare lobice.
Alții făcuseră tranziția înaintea lor.
Precum Anthracosaurusul de trei metri lungime…
care și-a descoperit deja picioarele.
Evoluția de la înotătoare la membru a durat milioane de ani.
Dar, odată încheiată, viața pe uscat
nu avea să mai fie la fel.
Epoca amfibienilor
începuse.
Astăzi, există peste 8.000 de specii de amfibieni.
Un grup neobișnuit, dar divers…
de tritoni,
broaște,
salamandre
și broaște râioase.
Nu sunt chiar uriașii de odinioară,
dar tot au rămas vânători de succes…
cu propriul stil de ucis.
După sute de milioane de ani de la Anthracosaurus,
mlaștinile rămân un bastion pentru amfibieni.
În Delta Dunării din Europa,
broaștele de mlaștină viețuiesc cu miile
și au devenit vânători experți în insecte…
cu o preferință
pentru libelule.
Datorită vederii de jur împrejur,
nu e ușor să fie prinsă.
Dar și broaștele de mlaștină au dezvoltat niște adaptări neobișnuite.
Membrele palmate le ajută să sară în aer.
Și limba ca un proiectil le oferă o accesibilitate extraordinară.
Chiar și așa, libelulele în zbor
sunt prea greu de prins.
Poate că ar fi mai ușor dacă ar aștepta ca acrobații aerieni să aterizeze.
E timpul să adopte o altă abordare.
O femelă își depune ouăle în apă.
Pe jumătate scufundată,
ar trebui să fie o țintă mai ușoară.
Dar libelulele sunt prea rapide.
Și se pot răsuci.
Iar a ratat.
Dar broaștele sunt foarte insistente.
Deși au o rată mică de succes,
amfibienii au supraviețuit timp de peste 350 de milioane de ani.
Însă, nu au cucerit niciodată toate mediile oferite de planetă,
fiindcă toți amfibienii au nevoie de ceva ca să-și crească puii.
Apă.
Aceasta este broasca căpșună din Costa Rica.
Mormolocii ei sunt în pericol de moarte.
Mica lor baltă e aproape secată.
Singura cale de scăpare
este pe spatele mamei.
Partea grea e să găsească apă.
Din fericire…
știe exact unde trebuie să ajungă.
La 20 de metri deasupra,
Bromelia adună apă de ploaie.
Iazul perfect pentru mormolocul ei prețios.
Dar, întâi trebuie să ajungă acolo…
salt cu salt.
Abia de mărimea unei unghii,
acesta este Everestul ei.
În siguranță, în sfârșit!
Indiferent la ce înălțimi au ajuns amfibienii în cucerirea uscatului…
n-au scăpat niciodată de legătura lor cu apa…
una care avea să le aducă prăbușirea, când condițiile de pe Pământ…
s-au schimbat radical.
ÎN URMĂ CU 300 DE MILIOANE DE ANI
În perioada cunoscută drept Carboniferul,
marile mase terestre ale Pământului s-au contopit
și a luat naștere supercontinentul Pangeea.
Când pământul s-a uscat,
mlaștinile vaste au început să dispară.
În lipsa apei, majoritatea amfibienilor au avut de suferit.
Dar nu toți.
Unul a dezvoltat o adaptare inovatoare care i-a permis să crească.
Oul său a dezvoltat o coajă protectoare
care a ținut embrionul în propriul lichid.
Înăuntru, puiul putea să se dezvolte în siguranță, fără să se usuce.
Legătura cu apa a fost ruptă, în sfârșit, prin dezvoltarea
acestui ou amniotic.
Cunoscute drept amniote,
aceste ființe au putut să colonizeze pământul mai uscat,
așa cum amfibienii nu reușiseră.
Din acest strămoș comun,
toate mamiferele, reptilele, păsările
și dinozaurii aveau să se tragă.
ÎN URMĂ CU 252 DE MILIOANE DE ANI
La 60 de milioane de ani după evoluția oului amniotic,
amniotele s-au răspândit în Pangeea,
producând două noi dinastii și începutul unei rivalități nesfârșite.
Aceste ființe cu armură adormite sunt un tip primitiv de reptilă.
Scutosaurus, printre cele mai mari animale de pe uscat.
Cântărind peste o tonă,
sunt primii erbivori uriași care au hoinărit pe planetă.
Ouăle amniotice le-au permis să crească în condiții mai uscate
și să umble pe unde altele n-au putut.
Dar Pangeea nu era numai a lor.
Apăruse o nouă linie de sânge,
strămoșii mamiferelor.
Deși un Lystrosaurus nu-i face față unui Scutosaur,
el are neamuri care pot face asta.
Gorgonopsia.
Un predecesor al mamiferelor mai impresionant.
La peste trei metri lungime și 300 de kilograme,
ea rivalizează cu orice felină mare de astăzi.
Cu un simț al mirosului dezvoltat,
îi e ușor să-și urmărească prada.
Să treacă de armura sa dură
va fi cea mai mare provocare.
Dar are o armă secretă,
dinți ascuțiți ca niște săbii.
Chiar și așa,
va trebui să se furișeze ca să se apropie.
Trebuie să-și aleagă momentul
și ținta
cu mare grijă.
Încet
și fără zgomot
va reuși.
Rivalitatea dintre mamifere și reptile
a fost o caracteristică a vieții pe Pământ de sute de milioane de ani.
Dar ascensiunea lor timpurie nu avea să dureze,
deoarece, în nordul îndepărtat al Pangeei,
se întâmpla ceva catastrofal.
Zăcând inactive ani la rândul,
forțele colosale în acțiune sub suprafața Pământului
sunt ușor de uitat.
Dar iadul topit
se foiește mereu,
căutând o slăbiciune.
Sub scoarța Pangeei,
o dâră de magmă supraîncălzită
își făcea loc spre suprafață.
Odată ce erupțiile din Permian au început…
nu mai puteau fi oprite.
Ceea ce le-a făcut unice a fost scara lor monumentală.
Au fost printre cele mai mari
și mai violente erupții văzute vreodată de viață.
Și s-au dezlănțuit timp de 100.000 de ani.
Distrugerile au fost fără precedent.
O porțiune cât jumătate din Statele Unite,
pierdută sub lavă.
Milioane de kilometri pătrați,
odată plini de viață,
șterși de Pământ.
Și era doar începutul.
Erupțiile au eliberat ceva mai periculos decât lava,
un amestec toxic de gaze nocive.
Când aceste gaze s-au combinat cu apa…
un cocteil puternic de ploaie acidă a căzut din cer.
Apa cea dătătoare de viață
participa acum la distrugerea ei.
Ploaia toxică a otrăvit pământul…
omorând plantele.
Fără rădăcinile lor care să țină solul laolaltă…
ecosisteme întregi au fost luate de ape.
Însă, era ceva și mai distrugător în aer.
Un ucigaș tăcut.
Dioxidul de carbon.
Vulcanii au eliberat de șase ori mai mult CO2
decât există în atmosferă astăzi…
declanșând o încălzire globală cu zece grade…
și toată distrugerea climatică
aferentă.
Sera Pământului se dezlănțuia, iar forțele naturii nu aveau opreliște.
Nu exista nicio ascunzătoare de haos.
Iar oceanele au fost cele mai afectate.
Când s-au încălzit și acidificat,
nivelul de oxigen a scăzut brusc…
transformând mările, unde începuse viața,
într-un cimitir pustiu.
Aceasta era a treia
și cea mai distrugătoare extincție în masă.
Nouăzeci la sută dintre toate speciile
s-au pierdut pentru totdeauna.
Ramuri întregi smulse din copacul evoluționist.
Dar, în pierderea multora,
au rezistat câteva.
Tot ceea ce rămăsese de odinioară.
Supraviețuirea lor era mai importantă ca niciodată.
Viitorul întregii vieți
atârna acum de un fir de ață.
Subtitrarea: Ramona Coman