Miljontals år innan dinosauriernas tid
regerades vår planet av jämbördigt magnifika varelser.
Två stora dynastier var på frammarsch
och tävlade om dominans.
Det här är historien om striden om att erövra land
och hur det förändrade allt för livet på vår planet.
KAPITEL 3
500 MILJONER ÅR SEDAN
Under större delen av vår planets historia har landytan varit ogästvänlig för livet.
En dyster och ödslig värld,
mer som månens yta
än som jorden idag.
Det är svårt att föreställa sig
hur nåt någonsin skulle kunna göra denna fientliga plats till sitt hem.
Men från under vågorna,
där livet hade frodats i mer än en miljard år,
var en besynnerlig livsform bland de första som tog sig an utmaningen.
Lavar kanske inte ser så anmärkningsvärda ut,
men de är faktiskt helt unika.
Ett banbrytande partnerskap.
Varken växt eller djur,
är lavar en märklig kombination av svampar och alger
som bara tillsammans hade vad som krävdes
för att övervinna ogästvänligheten hos den livlösa jorden.
Men de var mer än bara föregångare.
De var banbrytande.
När de spreds
hjälpte deras små fibertrådar till att bryta ner sten
och producera den första jorden någonsin
så att växter kunde ta över.
Mikroväxter, som mossa, dök upp först.
Med löv som bara var en cell tjocka
kunde de inte växa uppåt,
men de kunde sprida ut sig.
Eftersom de reproducerade sig snabbare än lavar
täckte de snart landytorna,
där de regerade ostört under de kommande 40 miljoner åren.
Men en grön revolution var på väg
som skulle förändra landskapet för alltid.
Nyckeln var utvecklingen av en ny substans,
lignin.
Lignin stärkte växtens cellväggar
vilket gjorde att de kunde växa sig större och starkare än någonsin tidigare.
De var inte längre begränsade till marken,
och växter började slåss om utrymmet ovanför,
och kämpade om tillgång till ljus.
Så småningom växte vissa växter sig så höga
att de tornade upp sig högt över världen omkring dem.
Nutidens sekvoja är naturens skyskrapor.
De kan bli mer än 100 meter höga
och är de högsta levande sakerna som någonsin existerat.
Men sekvoja är bara en av mer än 400 000 växtarter,
de mest synliga livstecknen på vår planet.
Under jordens avlägsna förflutna skapade växternas ankomst
nya livsmiljöer för nästa inkräktare från havet.
345 MILJONER ÅR SEDAN
De första djuren som satte fot på land var leddjuren.
Släktingar till trilobiterna,
och deras hårda exoskelett hade varit en bra rustning under vattnet.
På land var rustningen användbar,
och den hindrade dem från att torka ut.
De kunde även andas genom den hårda utsidan.
Och med 60% högre syrenivåer än idag
blev vissa jättelika.
Arthropleura, den största tusenfotingen någonsin.
Två och en halv meter lång och en halv meter bred
har han inga naturliga fiender,
så han kan fokusera all sin energi på att hitta en partner.
Men för arthropleura är jakten efter den perfekta partnern
inte okomplicerad.
För han är nästan blind,
och hans värld sträcker sig bara så långt som han kan känna.
Ormbunksskogen är stor,
och en hona kan vara var som helst.
Men hans sökning är inte så hopplös som det kan verka.
Honor som är redo att para sig lämnar doftspår som hanar kan följa,
en livlina i mörkret.
Men att känna var hon en gång var är inte samma sak
som att känna var hon är.
Äntligen får han en chans att använda sin charm.
Genom att gnugga ihop delar av sitt skal skapar han sin egen unika kärlekssång.
Att para sig på land kan vara besvärligt.
Det krävs en perfekt samordning.
Så i det här viktiga stadiet
får inte en fot hamna fel.
345 miljoner år senare,
i dagens skogar,
har arthropodens parningskonst kommit en lång väg,
särskilt för de som inte har lika mycket rustning.
Till skillnad från den uråldriga arthropleura
har hoppspindel-hanar utmärkt syn,
och de är inte större än ett riskorn.
Men vad de saknar i storlek
kompenserar de med stil.
Varje art har sin egen dansrörelse
för att locka till sig honorna.
Påfågeln!
Sidosteget.
Diskodansaren.
Och fjäderskakningen.
Medan hanarna utvecklade färgglada kostymer
och invecklade danssteg
utvecklade honorna oklanderlig smak.
Hans sidosteg har fångat hennes uppmärksamhet.
Men har han rörelserna hon letar efter?
Endast det bästa är gott nog.
Att hon vinkar med bålen visar att hon inte är imponerad.
Han måste vara försiktig,
för kräsna honor äter ibland upp sina friare.
Men…
…det är värt ett sista försök.
Han fattar uppenbarligen inte vinken.
Han må ha otur i kärlek,
men hans leddjursdynasti har haft tur.
De utgör nu över 80% av alla djurarter.
Hemligheten bakom leddjurens framgång
ligger i deras enkla, segmenterade kroppar,
som har utvecklats i otaliga riktningar.
Vissa har öron i benen.
Andra, ögon på stjälkar.
Och bepansrade ryggar.
Variant efter variant,
leddjur är evolution
på högvarv.
Inklusive den största löparen av alla,
tigerbaggen.
Dess design har finjusterats under miljontals år.
Den senaste modellen är byggd för att vara snabb.
För sin storlek är den en av de snabbaste sprintrarna på jorden.
Om den skalades upp till mänskliga proportioner
skulle den springa
över 1 000 kilometer i timmen.
Men det finns en nackdel med livet i omkörningsfilen.
Hans hjärna hinner inte med.
Han måste ofta stanna för att se sig omkring
medan han jagar sitt nästa byte.
Men hans hektiska jakt på mat kan leda honom till farliga platser,
för ibland kan jägaren
också bli
den jagade.
Snabbt och intensivt är inte denna trattminörspindels stil.
Hon föredrar att vänta på att byten kommer till henne.
I slaget mellan leddjuren
var flygförmåga ofta skillnaden mellan liv och död.
För mer än 300 miljoner år sedan
var en grupp leddjur
de första varelserna som började flyga.
Och utvecklingen av vingar
skulle så småningom ge dem global framgång.
Insekterna.
För varje människa på planeten finns det idag
fler än en miljard insekter.
De är den rikligast förekommande djurgruppen på jorden.
310 MILJONER ÅR SEDAN
Trots deras nuvarande framgång
dök de ultimata flygande insekterna upp i de uråldriga träsken.
Trollsländor.
Deras sätt att flyga är så perfekt som det kan bli.
Fyra flexibla vingar
som kontrolleras oberoende av varandra ger dem enastående rörlighet.
De kan flyga åt alla håll,
ta snäva svängar
och accelerera snabbare än ett stridsflygplan,
en vinnande design som har förblivit nästan densamma
i hundratals miljoner år.
Men ändå, i samma förhistoriska träsk,
genomgick en annan grupp djur sin egen radikala förändring.
Under ytan
hade ryggradsdjur fortsatt att utvecklas,
och en ny sorts fisk frodades,
den lobfeniga fisken.
En del växte till monstruösa rovdjur.
I den här skoningslösa världen
lönar det sig att vara stor.
De mindre söker tillflykt i grunden
där deras unika lobfenor är en klar fördel.
Muskulösa och mångsidiga
skiljer de sig från andra fiskars.
De hjälper dem inte bara att simma,
de är även starka nog för att bära upp deras kroppsvikt
och hjälpa dem att krypa upp ur vattnet.
Men de här fiskarna har även en annan avgörande anpassning,
förmågan…
…att andas luft.
Inte genom gälar, utan genom primitiva lungor.
Tillsammans gav dessa evolutionära framsteg
ryggradsdjur förmågan att lämna vattnet och utforska land.
Tävlingen om att kolonisera den här nya världen hade börjat.
Men det var redan för sent
för dessa lobfeniga fiskar.
Andra hade gjort övergången före dem.
Som den tre meter långa anthracosaurusen
som redan var på benen.
Utvecklingen från fenor till ben tog miljontals år.
Men när den var klart skulle livet på land
aldrig bli sig likt igen.
Amfibiernas tidsålder
hade börjat.
Idag finns mer än 8 000 arter av amfibier.
En märklig men mångsidig grupp
av vattenödlor,
grodor,
salamandrar
och paddor.
Inte riktigt de jättar de en gång var,
men ändå framgångsrika jägare
med sin egen dräpande stil.
Hundratals miljoner år efter anthracosaurus
förblir träsk ett tillhåll för amfibier.
Här i Europas Donaudelta
lever tusentals sjögrodor,
och de har blivit formidabla insektsjägare
med en unik smak
för sländor.
Tack vare deras periferiseende
är det inte lätt att fånga en.
Men sjögrodor har utvecklat några egna unika anpassningar.
Simfötter hjälper dem att ta sig upp i luften.
Och en projektiltunga ger dem enastående räckvidd.
Trots det kan flygande trollsländor
vara för svåra att fånga.
Att vänta på att luftakrobaterna ska landa kan göra det lättare.
Dags för en annan taktik.
En hona som lägger ägg i vattnet.
Till hälften nedsänkt
borde hon vara ett lättare mål.
Sländorna är för snabba.
Och de kan rolla.
Ännu en miss.
Men grodor är verkligen ihärdiga.
Trots så få träffar
har amfibier överlevt i över 350 miljoner år.
Och ändå har de aldrig erövrat alla planetens miljöer,
för det finns nåt som alla amfibier behöver för att ungarna ska växa upp.
Vatten.
Det här är Costa Ricas pilgiftsgroda.
Hennes grodyngel svävar i livsfara.
Deras lilla pöl är nästan uttorkad.
Deras enda sätt att komma undan
är på deras mammas rygg.
Det svåra är att hitta vatten.
Som tur är
vet hon exakt vart hon ska.
Tjugo meter ovanför henne
samlar en bromelia regnvatten.
En perfekt bassäng för hennes dyrbara grodyngel.
Men först måste hon ta sig dit
ett skutt i taget.
Knappt så stor som en människas tumnagel
är det här som Mount Everest för henne.
Äntligen i säkerhet.
Oavsett vilka höjder amfibierna nådde i erövringen av land
så undkom de aldrig sitt band till vattnet,
ett band som skulle bli deras undergång när förhållandena på jorden
radikalt förändrades.
300 MILJONER ÅR SEDAN
Under perioden som kallas kolets tidsålder,
förenades jordens stora landmassor
och superkontinenten Pangea föddes.
När landmassorna torkade
började de stora träsken försvinna.
Bristen på vatten gjorde det svårt för de flesta amfibier.
Men inte alla.
En anpassade sig på ett revolutionerande vis som gjorde att den kunde frodas.
Dess ägg utvecklade ett skyddande skal
som höll embryot i sin egen vätskebassäng.
Inuti kunde ungarna utvecklas i trygghet utan att torka ut.
Banden till vatten bröts till slut av utvecklingen
med detta fostervattensägg.
Dessa amnioter
kunde kolonisera de torrare landytorna
på ett sätt som amfibier inte kunde.
Och från denna gemensamma förfader
skulle alla däggdjur, reptiler, fåglar
och dinosaurier härstamma.
252 MILJONER ÅR SEDAN
Sextio miljoner år efter utvecklingen av ägget med fostervatten
hade amnioter spridit sig över Pangea
och skapat två nya dynastier och inlett en ändlös rivalitet.
Dessa sovande bepansrade varelser är en primitiv sorts reptil.
Scutosaurus, ett av de största djuren på land.
De väger över ett ton,
och är de första jättelika växtätarna på planeten.
Ägg med fostervatten lät dem frodas under torra förhållanden
och gå dit andra inte kunde ta sig.
Men Pangea tillhörde inte bara dem.
En ny blodslinje hade dykt upp,
däggdjurens förfäder.
En lystrosaurus är ingen match för en scutosaurus,
men han har kusiner som är det.
En gorgonopsid.
En mer imponerande föregångare till däggdjuren.
Med en längd på över tre meter och en vikt på 300 kilo
kan hon mäta sig med alla dagens stora kattdjur.
Hennes starka luktsinne
gör det lätt att spåra bytet.
Att ta sig förbi deras tunga bepansring blir hennes största utmaning.
Men hon har ett hemligt vapen,
sabelliknande tänder.
Trots det
måste hon smyga för att komma nära.
Hon måste välja sitt ögonblick
och sitt mål
med omsorg.
Långsamt
och tyst
är rätt metod.
Rivaliteten mellan däggdjur och reptiler
har varit en del av livet på jorden i hundratals miljoner år.
Men deras tidiga uppgång skulle inte förbli
för långt bort, norr om Pangea,
hände nåt katastrofalt.
När de ligger vilande i åratal
blir de kolossala krafterna under jordens yta
lätt bortglömda.
Men den smälta underjorden
rör sig alltid,
och söker alltid efter svaghet.
Under Pangeas jordskorpa
arbetade sig en plym av jättehet magma mot ytan.
När dessa utbrott startade under perm-perioden
fanns det ingen återvändo.
Det som gjorde dem unika var deras enorma storlek.
De var bland de största,
mest våldsamma utbrott som livet någonsin skådat.
Och det pågick i 100 000 år.
Förödelsen saknade motstycke.
Ett område hälften så stort som USA
slukades av lava.
Miljoner kvadratkilometer,
en gång så fulla av liv,
utplånade av jorden själv.
Och det var bara början.
Utbrotten släppte ut nåt mycket farligare än lava,
en giftig sammansättning av skadliga gaser.
När dessa gaser kombinerades med vatten
började en potent blandning av surt regn falla ner.
Vatten, som skapade liv,
var nu dess förgörare.
Regnet förgiftade marken
och dödade växterna.
Utan rötter som band samman jorden
sköljdes hela ekosystem bort.
Och ändå fanns det nåt ännu mer destruktivt i luften.
En tyst mördare.
Koldioxid.
Vulkanerna släppte ut sex gånger mer koldioxid
än vad som finns i vår atmosfär idag
vilket orsakade en global uppvärmning på tio grader
och all klimatförstörelse
som det orsakar.
Naturens krafter löpte amok i jordens växthus.
Det fanns ingenstans att gömma sig från kaoset.
Och haven drabbades värst.
När de värmdes upp och blev sura
sjönk syrehalterna
och förvandlade haven, där livet först började,
till en öde kyrkogård.
Det här var planetens tredje
och mest förödande massutrotning.
Nittio procent av alla arter
gick förlorade för evigt.
Hela grenar slets bort från evolutionsträdet.
Men i förlusten för många
uthärdade några få.
Allt som återstod från en svunnen tid.
Aldrig hade deras överlevnad varit så viktig.
Framtiden för allt liv
hängde nu på en skör tråd.
Undertexter: Daniel Rehnfeldt