Acum 252 de milioane de ani…
planeta noastră murea.
Cea mai mare extincție din istorie lăsase lumea nefertilă…
și tăcută de moarte.
Dar aceasta este povestea celor puțini…
care au supraviețuit.
VIAȚA PE PLANETA NOASTRĂ
CAPITOLUL 4
CU SÂNGE RECE
ÎN URMĂ CU 252 DE MILIOANE DE ANI
La începutul perioadei triasice…
râurile de foc dispar treptat.
În urma lor,
lava răcită acoperă o zonă cât jumătate din Statele Unite…
cu o crustă adâncă de până la trei kilometri.
Gazele vulcanice au provocat o creștere explozivă a temperaturii.
Pădurile și recifele
au fost anihilate.
Sute de milioane de ani de evoluție…
dispăruți.
Însă aici,
ascunsă în peisajul înnegrit…
se găsește oportunitatea.
Există o formă de viață care se hrănește cu materie organică moartă…
fungii.
Cum lumea era un cimitir apocaliptic,
fungii erau în largul lor.
Și timp de câteva mii de ani…
aceste organisme simple
au devenit forma de viață dominantă
pe Pământ.
Dar nu toți supraviețuitorii extincției din Permian
s-au bazat pe moarte pentru succesul lor.
O creatură umilă
a fost în locul perfect
pentru a prelua lumea.
Lystrosaurus…
un strămoș străvechi al mamiferului.
Această ființă neobișnuită, de mărimea unui porc,
se adăpostea sub pământ
și-și căuta refugiul în peșteri,
un mod de viață salvator,
pe când alte animale mureau.
Odată biete ființe umile,
acum erau unii dintre puținii supraviețuitori ai Armageddonului.
De vreme ce majoritatea vegetației fusese distrusă,
era dificil să găsească hrană.
Dar Lystrosaurus este rezistent
și poate căuta hrană pe distanțe mari.
Sunt constant în mișcare,
căutând rădăcini, tuberculi și mici urme de regenerare.
Nu au fost singurele animale supraviețuitoare.
Viața, în multe forme,
a găsit o cale.
Stilul de viață simplu, dar adaptabil al Lystrosaurusului
avea să ofere recompense uimitoare.
Neavând mare concurență și nici prădători mari,
erupțiile vulcanice l-au transformat din săpător de la baza lanțului trofic…
în animalul care a moștenit Pământul.
În anii de după extincția în masă,
au constituit trei sferturi din toate vertebratele de pe uscat,
ceva ce nu a mai făcut niciun animal.
Dar stăpânirea lor n-a fost de durată,
fiindcă un alt supraviețuitor al extincției
era în ascensiune,
datorită schimbărilor uriașe ale structurii planetei.
Timp de zeci de milioane de ani,
continentele Pământului s-au apropiat,
creând un ocean vast într-o parte a lumii…
și o imensă masă de uscat în cealaltă,
supercontinentul Pangeea.
Uscarea începută în era precedentă
era acum agravată de căldură toridă.
Temperatura ajungea la 60 de grade Celsius.
Furtunile de nisip răscoleau interiorul.
Dunele se înălțau la peste un kilometru…
Formând treptat cel mai mare și cel mai ostil deșert
văzut vreodată de planetă.
Dar, la marginea acestui peisaj neroditor și lipsit de viață,
un alt grup de supraviețuitori era în creștere.
Și încă domină deșerturile de astăzi.
Acesta este Atacama din America de Sud.
Aici a fost deșert încă din perioada Triasicului.
Unele zone au stat zeci de ani fără o picătură de ploaie,
dar un tip de animal prosperă aici.
Șopârlele.
Sunt reptile foarte adaptate la acest mediu arid.
Au piele dură, solzoasă,
așa că nu se usucă sub soarele arzător.
În schimb, soarele le dă putere…
încălzindu-le sângele rece, ca să atingă viteze uimitoare.
Dar, chiar și în deșert, reptilele trebuie să-și potolească setea.
Apa iese din pământ.
Din păcate, aceste ochiuri de apă sunt aproape la fel de sărate ca Marea Moartă.
Dacă ar bea-o, ar fi ca o condamnare la moarte…
așa că aceste șopârle își obțin apa dintr-o sursă neașteptată,
un animal al cărui strămoși au supraviețuit Armageddonului.
Insectele au fost afectate puternic de extincție,
dar unele au supraviețuit.
Astăzi, muștele de apă sărată sunt specialiste,
desalinizând apa,
iar în acest proces, devenind sticluțe cu apă perfecte
pentru șopârle.
Provocarea e să le prindă.
În sfârșit!
Când credea că a rezolvat,
apar probleme la orizont.
Aceste locuri de prins muște au mare cerere…
iar localnicilor nu le place să împartă.
Un impas,
dar pe teritoriul altei șopârle.
Însetată, prinde momentul…
și profită că sunt distrase…
oricât de puțin.
Viețuitoare supreme ale deșertului,
șopârlele sunt dure și rezistente,
ca strămoșii lor.
Dar, în Triasic, reptile mult mai mari
aveau să schimbe cursul istoriei.
ÎN URMĂ CU 248 DE MILIOANE DE ANI
În cele patru milioane de ani de la extincția Permiană,
Lystrosaurus au dominat Pământul.
Au apărut într-o lume aproape goală
și au cules recompensele.
Viața e frumoasă.
Dar acești strămoși mamiferi
nu aveau multă concurență sau prădători,
până acum.
Odată cu regenerarea planetei,
unele reptile crescuseră la proporții epice.
Acesta este Erythrosuchid.
Are aproape trei metri lungime și e cel mai mare prădător al vremii sale.
Turmele de Lystrosaurus sunt o țintă ușoară.
Nu au nicio apărare în fața acestei specii noi de reptilă…
și nici nu sunt conștiente de amenințare.
Ca o vulpe în cotețul găinilor,
un Erythrosuchid poate ucide mai mult decât are nevoie.
Lystrosaurus era pasărea dodo neștiutoare
a vremii sale.
Combinația dintre prădători și concurență
au făcut ca Lystrosaurus să treacă de la dominarea totală a planetei
la extincție.
Mamiferele își pierduseră coroana.
Aceasta…
era epoca reptilelor.
Astăzi există peste 10.000 de specii de reptile,
deși nu toate sunt la fel de înspăimântătoare ca strămoșii lor.
Pe măsură ce Pământul s-a schimbat,
reptilele au trebuit să se adapteze la o lume tot mai aglomerată.
Iar pielea lor dură și solzoasă,
care le-a permis să cucerească deșerturile Pangeei,
continuă să fie secretul succesului lor.
Pe unele, pielea le-a ajutat să devină maestre ale deghizărilor.
Dar pielea poate fi folositoare și pentru a speria un agresor.
Chiar și atunci, există momente când sunt necesare măsuri drastice.
Poate că a scăpat de pasăre,
dar șopârlele nu sunt renumite pentru talentul la înot.
Însă, șopârla Anolis din Costa Rica are o tehnică de supraviețuire extraordinară.
Când expiră, creează o bulă care i se lipește de pielea impermeabilă,
formând propriul clopot de scufundare…
și permițându-i să stea ascunsă sub apă
până la 15 minute.
Reptilele de astăzi sunt experte la viața pe margine,
așa că e greu de imaginat că au dominat cândva planeta.
Dar există un grup de insule în Indonezia
care ne oferă o imagine asupra acelui trecut foarte îndepărtat.
Aici, șopârlele stăpânesc.
Abia eclozat și deja curios…
acest pui își începe viața într-un paradis al șopârlelor.
Singura problemă…
o reprezintă neamurile.
El este un pui de dragon de Komodo…
iar ei sunt canibali…
care plesnesc aerul cu limba bifurcată ca să-și găsească prada.
Pentru cele mai mari șopârle…
puii de dragon sunt gustările perfecte.
Din fericire pentru ea, un cuib cu ouă de Komodo
oferă o masă mai ușoară.
Dar nu va satisface bestia pentru mult timp.
O așteaptă încă șapte sau opt ani de ascuns prin copaci,
până să fie destul de mare ca să se poată apăra.
Prea greu să se cațăre,
adultul pornește în căutarea unei mese mai accesibile.
Stratul gros de noroi nu poate deghiza mirosul acestui animal.
Bivolii de apă sunt mereu prudenți…
ferindu-se de stăpânii reptilieni.
Dar vițeii nu sunt la fel de isteți ca părinții lor.
Dragonul și-a pierdut prada,
dar doar temporar.
Veninul dintr-o glandă din falcă…
împiedică sângele prăzii sale să se coaguleze,
ducând la o scădere periculoasă a tensiunii.
Rezultatul
este inevitabil.
Acesta este un ecou al vieții
din Triasic.
Mamiferele trebuie să lupte pentru viața lor,
în timp ce reptilele stăpânesc cu fudulie.
Dar poate că cel mai remarcabil capitol din acea eră a supremației reptilelor…
a avut loc atunci când unele au întors spatele uscatului
și s-au întors în oceane.
Țestoasele.
Chiar dacă au fost obligate de concurență
sau ademenite de oportunități…
țestoasele s-au întors în mările părăsite de strămoșii lor,
iar astăzi le populează pe toate, cu excepția celor mai reci.
Însă, o dată pe an, femelele adulte trebuie să se întoarcă pe uscat
pentru a-și depune ouăle.
Aici, la marginea Marii Bariere de Corali,
se adună cu miile.
Astfel de adunări
au fost spectacole inedite ale naturii
timp de milioane de ani.
Există un motiv bun pentru această adunare,
siguranța între mai mulți.
Țestoasele au evoluat prima oară în Triasic.
Dar până să cucerească uscatul, oceanul era dominat de prădători mortali.
Cu o lungime de opt metri, acesta este un Plesiosaur.
Și el este o reptilă,
dar una care își petrece întreaga viață în mare.
Cum Plesiosaurul nu poate mânca atât,
adunarea într-un număr mare
permite multor țestoase să supraviețuiască.
Nu mai rămâne
decât să se târască pe plaja pe care s-au născut
și să găsească locul perfect pentru a-și depune ouăle.
Două luni mai târziu, efortul femelelor e recompensat.
Pui de țestoasă.
Dar fiecare are acum propria cursă cu obstacole…
în timp ce se îndreaptă instinctiv spre ocean.
Pterosaurs.
Cu mult înainte de existența păsărilor,
acest grup de reptile antice a făcut un mare salt evolutiv.
Au luat drumul cerului…
și au devenit maeștrii aerului.
Lipsit de apărare…
singura șansă a acestui pui…
este să continue…
ignorând pericolele din jur
și sperând că Pterosaursul are de unde alege.
Fiecare scăpare
îl duce mai aproape de apă.
Dar nici cei care ajung în oceane nu sunt în siguranță.
Doar dacă ajung în apa mai adâncă
pot să se ferească de Pterosaurs…
și să scape în larg.
Reptilele stăpâneau, cândva, și cerul, și valurile.
În ciuda supremației lor,
Pterosaurs și Plesiosaurs aveau să dispară cu timpul.
Dar una dintre reptilele dominante a acelei ere a supraviețuit.
Sunt vânători atât de discreți,
că și după 200 de milioane de ani…
puțini i-au depășit.
Inconștienți de pericol,
antilopele gnu vin să-și potolească setea.
Pe-aproape.
Dar nu contează.
Crocodilul de Nil știe că antilopele se vor întoarce…
așa cum o fac mereu.
Ca să nu fie descoperit, crocodilul se scufundă fără zgomot…
ținându-și respirația
până la o oră.
Crocodilii își pot încetini ritmul cardiac până la două bătăi pe minut…
aproape deconectându-se complet…
abilitate perfecționată de reptile în milioane de ani.
În acest moment, își lansează atacul…
trecând de la inerție…
la energie explozivă
într-o fracțiune de secundă…
generând destulă viteză și forță
ca să-și lanseze trupul de cinci metri…
afară din apă…
totul pe stomacul gol…
și dintr-o răsuflare.
E o tehnică la fel de reușită pentru crocodili acum,
cum a fost și pentru strămoșii lor preistorici.
Crocodilii de astăzi domină apele în care trăiesc…
dar nu mai sunt prădătorii răspândiți de odinioară.
În Triasic,
forțele naturii aveau să trimită viața
într-o direcție cu totul nouă.
ÎN URMĂ CU 234 MILIOANE DE ANI
Erupțiile vulcanice neîntrerupte au cauzat o altă perioadă de încălzire globală.
Când temperatura mării a crescut, a supraîncărcat evaporarea oceanică.
În nordul Pangeei, vânturile cu umezeală atingeau culmi de 3.000 de metri,
creând sisteme musonice uriașe.
Și a început să plouă
la o scară biblică.
Pe întreaga planetă au izbucnit furtunile.
Aversele au durat peste un milion de ani…
transformând deșerturile uscate ale Pangeei timpurii într-o amintire.
În nordul îndepărtat, torenții îndepărtați curgeau de sus, din munți.
Apa de suprafață a refăcut peisajul…
purtând cu ea aluviuni bogate în nutrienți.
Cursurile de apă au acoperit curând peste 1,6 milioane de kilometri pătrați…
o zonă cât Alaska,
creând cea mai mare deltă din istoria Pământului.
Aceste canale fertile au devenit sufletul unei noi lumi…
stimulentul pentru evoluție.
Coniferele au ieșit în față.
Și pentru prima oară de la extincția din Permian…
planeta noastră a redevenit un tărâm împădurit al giganților.
ÎN URMĂ CU 210 MILIOANE DE ANI
Multe reptile antice n-au reușit să se adapteze la acest nou mediu.
Dar un grup a acceptat schimbarea din viața plantelor…
și avea să evolueze ca să preia lumea.
Puii își încep viața la fel ca alte reptile.
Ies din ouă…
au piele solzoasă…
și sunt lăsați să se descurce singuri…
din momentul în care apar pe lume.
Dar există diferențe.
Au un sistem respirator mult mai eficient,
care le pompează continuu sânge în plămâni…
permițându-le să alerge,
fără să se oprească pentru a-și trage răsuflarea.
Picioarele i se prelungesc sub corp, și nu pe lateral,
așa că pot să umble biped.
Asta permite micilor pui să devină adulți
de 50 de ori mai mari decât ei.
Fac parte din arborele genealogic al reptilelor,
dar constituie o ramură unică.
Uriașii timpurii, precum Plateosaurus,
pot ajunge la noile surse de hrană mai înalte.
Stomacul lor poate digera acele de conifere dure…
iar simpla lor dimensiune
îi ajută să mențină o temperatură corporală ridicată
zi și noapte.
E o formulă câștigătoare care va vesti o nouă eră.
ÎN URMĂ CU 152 DE MILIOANE DE ANI
Jurasicul.
Această nouă dinastie va domni
timp de peste 150 de milioane de ani.
Domnia care avea să vadă ascensiunea unora dintre cele mai emblematice ființe
care au existat pe Pământ.
Bun venit în era dinozaurilor!
Subtitrarea: Ramona Coman