Двісті п'ятдесят два мільйони років тому…
наша планета помирала.
Найбільше вимирання в історії залишило світ безплідним…
і смертельно тихим.
Але це розповідь про тих небагатьох…
що вижили.
ЖИТТЯ НА НАШІЙ ПЛАНЕТІ
РОЗДІЛ 4
З ХОЛОДНИМ СЕРЦЕМ
252 МІЛЬЙОНИ РОКІВ ТОМУ
Це початок Тріасового періоду…
вогняні річки поступово стихали.
За їхніми слідами
лава, що холоне, укриває площу, удвічі меншу за площу Сполучених Штатів…
корою товщиною до трьох кілометрів.
Вулканічні гази спричинили підвищення глобальної температури.
Ліси та рифи
були знищені.
Сотень мільйонів років еволюції
не стало.
Але там,
у темному ландшафті,
лежала можливість.
Бо існувала особлива форма життя,
що процвітала на мертвих органічних речовинах…
гриби.
Світ став апокаліптичним цвинтарем,
і гриби опинилися у своїй стихії.
І на кілька тисяч років…
ці прості організми
стали переважною формою життя
на Землі.
Але не всі, хто вижив після пермського вимирання,
покладалися на смерть заради свого успіху.
Одна скромна істота
опинилася в ідеальному становищі,
щоби захопити світ.
Лістрозавр…
древній пращур ссавця.
Ця допитлива істота розміром зі свиню
звикла ритися під землею
і шукати притулку в печерах —
саме це його і врятувало,
коли інші тварини помирали.
Колись вони нещасно пасли задніх,
та тепер вони одні з небагатьох, хто пережив Армагеддон.
Оскільки більшу частину рослинності знищило вимирання,
знайти їжу було нелегко.
Але лістрозаври були стійкі
й здатні знаходити їжу на великих територіях.
Вони постійно рухалися,
шукаючи коріння, бульби та невеличкі осередки нової рослинності.
Але не лише вони вижили серед тварин.
Життя в багатьох своїх формах
знайшло вихід.
Навичка лістрозавра легко пристосовуватися
принесла йому дивовижні нагороди.
Він уже не знав великої конкуренції та великих хижаків,
таким чином виверження вулкана перетворило його з копальника з дна харчового ланцюга
на тварину, що успадкувала Землю.
У роки після масового вимирання
вони становили три чверті всіх хребетних на суші,
чого ще не досягала ще жодна тварина.
Але їх панування не могло тривати,
адже ще дехто, хто пережив масове вимирання,
був на підйомі
завдяки величезним змінам у структурі нашої планети.
Континенти Землі сходилися
десятки мільйонів років,
створюючи величезний океан з одного боку світу…
і величезну масу суші з іншого —
надконтинент Пангею.
Пересихання, що почалося в попередню епоху,
посилилося через неймовірну спеку.
Температура підійнялася до 60 градусів за Цельсієм.
Піщані бурі не вщухали на суші.
Дюни здіймалися на понад кілометр заввишки…
поступово формуючи найбільшу та найбільш неприязну до життя пустелю
на планеті за всі часи.
Але на межах цього безплідного й неживого ландшафту
з'явилася ще одна група тих, хто вижив.
І вони досі домінують у наших пустелях.
Це Атакама в Південній Америці.
Ця пустеля тут ще із часів Тріасового періоду.
Деякі райони вже десятки років без крапель дощу,
але один вид тварин тут процвітає.
Ящірки.
Це плазуни, що чудово пристосовані до цього сухого середовища.
У них міцна луската шкіра,
тому вони не зморщуються під палючим сонцем.
Натомість сонце підживлює їх…
нагріваючи їхню холодну кров, аби вони розвивали свою високу швидкість.
Але навіть пустельним плазунам треба втамовувати спрагу.
Вода просочується крізь землю.
На жаль, ці водойми майже настільки ж солоні, як і Мертве море.
Пити цю воду — це смертний вирок,
тому ці ящірки отримують воду з несподіваного джерела,
від тварини, чиї предки теж пережили Армагеддон.
Комахи сильно постраждали під час масового вимирання,
але деякі з них вижили.
Сьогодні ці бережницеві мухи спеціалізуються на солі,
знесолюючи води,
перетворюючись на ідеальні пляшечки з водою
для ящірок.
Випробування полягає в тому, аби спіймати їх.
Нарешті.
Але щойно вона думає, що все чудово,
на горизонті з'являється проблема.
Ці популярні місця для ловлі мух дуже популярні…
і місцеві не люблять ділитися.
Патова ситуація,
але на території іншої ящірки.
Спрагла ящірка користається миттю…
витягуючи максимум із неуважності мух…
якою б короткою ця мить не була.
Ящірки найкращі мешканці пустелі,
вони міцні й витривалі,
як і їхні прадавні предки.
Але в Тріасовому періоді набагато більші плазуни
змінили хід історії.
248 МІЛЬЙОНІВ РОКІВ ТОМУ
За чотири мільйони років після пермського вимирання
панували лістрозаври.
Вони опинилися в майже порожньому світі
й пожинали плоди.
Життя було чудове.
Але ці предки ссавців
не мали конкуренції та не вже забули про хижаків
до цієї миті.
Поки планета відновлювалася,
деякі плазуни виросли до легендарних розмірів.
Це еритросух.
Він майже три метри завдовжки. Це найбільший хижак свого часу.
Стада лістрозаврів — були легкою мішенню.
У них не було захисту проти цього нового типу плазунів…
або навіть усвідомлення загрози, яку він становив.
Як лисиця в курнику,
еритросух міг убивати більше, ніж він потребував.
Лістрозавр був додо, який ні про що й не здогадувався…
свого віку.
Завдяки поєднанню хижаків і конкуренції
лістрозавр перейшов від повного панування на планеті
до вимирання.
Ссавці втратили корону.
Настав…
вік плазунів.
Сьогодні існує понад 10 000 видів плазунів…
хоча вони не всі такі страшні, як їхні предки.
Коли Земля змінилася…
плазунам довелося пристосуватися до ще більш населеного світу.
А міцна луската шкіра,
що дозволила їм завоювати пустелі Пангеї,
досі залишалася секретом їхнього успіху.
Комусь шкіра дозволила стати майстрами маскування.
Але шкірою можна й налякати нападника.
Навіть тоді іноді були потрібні більш радикальні заходи.
Може, він і втік від птаха,
але ящірки не славляться своєю майстерністю в плаванні.
Але анолісова ящірка Коста-Рики володіє надзвичайною технікою виживання.
Видихаючи, вона створює бульбашку, що прилипає до водовідштовхувальної шкіри,
що формує її власний водолазний дзвін…
і дозволяючи їй ховатися під водою
аж до 15 хвилин.
Сучасні плазуни — такі експерти в житті на марґінесі,
що важко уявити, що вони колись панували на нашій планеті.
Але є ряд островів в Індонезії,
які дозволяють зазирнути в це дуже далеке минуле.
Бо тут ящірки панують і досі.
Вона нещодавно вилупилася, а вже допитлива.
Ця новонароджена ящірка починає своє життя в раю для ящірок.
Єдина її проблема…
це її родичі.
Бо це новонароджений комодський варан…
а варани — канібали…
що нюхають повітря своїм роздвоєним язиком, аби знайти свою жертву.
Для найбільших у світі ящірок…
немовляти варанів — ідеальна закуска.
Та на щастя для молодняку, гніздо закопаних яєць варанів —
легша здобич.
Але воно не надовго задовольнить цього монстра.
Цьому немовляті доведеться ховатися сім чи вісім років
серед дерев, перш ніж воно зможе постояти за себе.
Дорослий заважкий для лазіння,
тож він шукає щось більш доступне.
Товстий шар бруду не приховає запаху цієї тварини.
Водяні буйволи завжди насторожі…
вони насторожено ставляться до рептилій-володарів.
Але телята буйволів не такі підковані, як їхні батьки.
Варан не вполював свою здобич,
але лише тимчасово.
Отрута залози в його щелепі…
запобігає згортанню крові здобичі,
що призводить до небезпечного падіння тиску.
Кінець
невідворотний.
Це відлуння того, яким було життя
у Тріасовий період.
Ссавці мали боротися за своє життя,
а плазуни домінували з упевненим чванством.
Але, мабуть, найвидатніший розділ тієї ранньої ери верховенства плазунів…
був тоді, коли деякі з них відвернулися від суші
й повернулися до океану.
Черепахи.
Чи то через конкуренцію,
чи то через спокусливу можливість…
черепахи повернулися до морів, які їх предки покинули,
і сьогодні вони мешкають у всіх, окрім найхолодніших, океанах.
Але раз на рік дорослі самиці повертаються на сушу,
щоби відкласти яйця.
Тут, на краю Великого Бар'єрного рифу…
вони збираються тисячами.
Подібні скупчення
були одним із найбільших видовищ природи
протягом мільйонів років.
Для цього скупчення є вагома причина —
безпека в цифрах.
Черепахи з'явилися ще в Тріасовому періоді.
Але коли вони завоювали моря, океан став домом для смертоносних хижаків.
150 МІЛЬЙОНІВ РОКІВ ТОМУ
Це плезіозавр, що сягає восьми метрів завдовжки.
Він теж був плазуном,
але тим, що все життя проводив у морі.
Оскільки плезіозавр не міг стільки з'їсти,
збір у такій величезній кількості
дозволяв багатьом черепахам вижити.
Залишалося лише
витягти себе на пляж, де вони народилися,
і знайти ідеальне місце для кладки.
Майже через два місяці самиці отримували винагороду за свої старання.
Дитинчат.
Але перед кожним поставало власне випробування…
коли вони інстинктивно прямували до океану.
Птерозаври.
Задовго до існування птахів
ця група древніх плазунів зробила величезний еволюційний крок.
Вони здійнялися в повітря
і приборкали його.
Це дитинча беззахисне…
і його єдиний вихід…
не зупинятися…
ігноруючи близькі промахи,
і сподіваючись, що птерозаври наситяться іншими.
Кожна щаслива втеча…
наближає його до краю води.
Але навіть ті, хто досягав океану, досі був у небезпеці.
Лише потрапивши в глибші води,
вони могли уникнути птерозаврів…
і втекти в синяву.
Плазуни колись правили небом і хвилями.
Але, попри їх лідерство,
птерозаври та плезіозаври згодом цілком вимерли.
Але один із видів плазунів цієї епохи, що панував, вижив.
Вони такі ідеальні непримітні мисливці,
що навіть через 200 мільйонів років…
їх мало хто перевершив.
Не зважаючи на небезпеку,
антилопи гну приходять, щоби втамувати спрагу.
Майже.
Та це не має значення.
Нільський крокодил знає, що антилопи гну повернуться…
як завжди.
Аби його не виявили, крокодил тихо занурюється…
затамовуючи дихання,
аж до години.
Крокодили можуть сповільнювати серцебиття до двох ударів на хвилину…
майже повністю вимикаючись…
у спосіб, який плазуни довели до ідеалу мільйони років тому.
Та за мить він починає свій напад.
Він переходить від інерції
до вибухової енергії
за долю секунди…
виробляючи вдосталь швидкості й потужності…
щоби запустити своє п'ятиметрове тіло…
з води в повітря…
натщесерце…
і не переводячи подиху.
Ця техніка така ж успішна для сучасних крокодилів,
як і для їхніх доісторичних предків.
Крокодили сьогодення домінують у водах, де живуть…
але вони не такі поширені хижаки, якими були колись.
Бо в тріасовому періоді
сили природи скерували історію життя
в зовсім іншому напрямку.
234 МІЛЬЙОНИ РОКІВ ТОМУ
Тривале виверження вулканів спричинило ще один період глобального потепління.
Температура моря зросла, й океани почали випаровуватися з неймовірною швидкістю.
У північній частині Пангеї вітри, навантажені вологою, уразили хребет
висотою 3 000 метрів, створюючи мегамусонні погодні системи.
І почався дощ…
біблійних масштабів.
По всій планеті завирували бурі.
Проливні дощі тривали понад мільйон років…
перетворивши посушливі пустелі ранньої Пангеї на далекий спогад.
Далеко на півночі потоки рвалися з високих гір.
Поверхневі води переписали ландшафт…
несучи за собою багатий поживними речовинами мул.
Водні шляхи невдовзі охопили понад 1,6 мільйона квадратних кілометрів…
територію розміром з Аляску,
що створило найбільшу дельту в історії Землі.
Ці родючі водні шляхи стали основою нового світу…
паливом для еволюції.
На перший план вийшли хвойні.
І вперше з часів пермського вимирання…
наша планета знову стала лісистим краєм велетнів.
210 МІЛЬЙОНІВ РОКІВ ТОМУ
Багато древніх плазунів не пристосувалися до нового ландшафту.
Але одна група прийняла цю зміну у рослинному світі…
і незабаром підійнялася, аби підкорити світ.
Молодняк починав життя, як інші плазуни.
Вони вилуплювалися з яєць…
у них була луската шкіра…
і вони були покинуті напризволяще…
з моменту їх появи на світ.
Але були й відмінності.
У них була значно ефективніша система дихання,
що постійно помпувала кров легенями…
що дозволяло їм бігати,
не зупиняючись, щоби перевести подих.
Їхні ноги виходили під тіло, а не вбік,
тож вони могли ходити прямо.
Це дозволяло крихітним малятам ставати дорослими,
які в 50 разів більші за них.
Вони є частиною родинного дерева плазунів,
але його унікальною гілкою.
Ранні велетні, як-от платеозавр,
могли діставати нові високі джерела їжі…
їхні шлунки могли перетравлювати міцні хвойні голки…
і їхній величезний розмір
допомагав підтримувати температуру тіла
як удень, так і вночі.
Це формула перемоги, яка провістила нову еру.
152 МІЛЬЙОНИ РОКІВ ТОМУ
Юрський період.
Ця нова династія правила
понад 150 мільйонів років.
Саме це правління спричинило появу найвідоміших істот,
що ходили Землею.
Вітаємо в епосі динозаврів.
Переклад субтитрів: Ольга Мазур