Tél van.
Ám ilyen telet még nem látott a világ.
Ez az apokalipszis utáni tél.
66 Millió évvel ezelőtt járunk…
És kis híján az egész világ elpusztult egy globális katasztrófában.
Ez a dinoszauruszok bukásának története.
S a hamvak alatt megbúvó túlélőké, akik megörökölték tőlük a Földet.
ÉLET A BOLYGÓNKON
VI. FEJEZET FELTÁMADÁS A HAMVAKBÓL
66 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Történetünk a Kréta időszakban kezdődik.
Egy napon, mely megváltoztatta a történelem menetét.
Az észak-amerikai Edmontosaurusok épp a költési időszakban járnak.
Ez a nőstény is épp az éhes fiókáival törődik.
Hogy legjobb esélyekkel induljanak az életben.
Ezer kilométerrel délebbre egy Tyrannosaurus épp a saját ivadékait
tanítja a vadászat művészetére.
A kicsik még türelmetlenek.
Van még mit tanulniuk.
Talán holnap több szerencsével járnak.
Tőlük nyugatabbra a világ egyik legnagyobb dinoszauruszai, az
Alamosaurusok egy csordája is a szokott módon kezdi a napját, friss
tűlevelű-hajtások fogyasztásával.
Afrika partjainál a felszín alatti világ csak úgy nyüzsög az élettől.
Itt is az óriás tengeri hüllők uralkodnak.
A dinoszauruszok mellett ők uralták a Földet, egészen 150 millió éven át.
Ám a mai nap egyedülálló nap lesz.
Egy Mount Everest méretű aszteroida tart a Föld felé, 100 000 kilométer per órás
sebességgel.
A becsapódása mindörökre átírja majd a történelmet.
Ereje egymilliárd atombombához mérhető.
S nyomában pusztító láncreakció kezdődik.
Elsőként halálos hőhullám indul útjára.
Ezer kilométeres körzetben minden élőlény másodpercek leforgása alatt
elpárolog.
A földköpeny behorpad az ütközés erejétől, s szeizmikus lökéshullámok indulnak körbe
a bolygón.
Pár perc múlva gigantikus rengések rázzák meg az egész földet.
Az Alamosaurusok számára ez még csak a kezdet.
A földrengések nyomán hatalmas szökőár hasít végig a tengereken s a szárazföldi
tavakon.
Óriás hullámok borítják el egész Észak-Amerikát.
A gyorsan növekvő áradás elől még a legnagyobbak sem menekülhetnek.
Alig egy órával a becsapódás után az űrbe kirepült törmelék elkezd visszahullani a
földre.
A darabok a légkörbe érve izzásig hevülnek.
A forró levegő hulláma izzó pokolként tör előre.
A földön állók mintha egy 400 fokos sütőben ragadtak volna.
Az állatok lassan elevenen megfőnek.
S ha ez még nem lenne elég, a sziklás törmelék is záporozni kezd.
Alig két órával a becsapódás után a fojtogató por- és tűzvihar a bolygó felét
beborítja.
A hőtől a fák is lángra lobbannak.
S e tüzes pokol elől nincs hová bújni.
Innen már nincs menekvés.
A dinoszauruszok uralma egyetlen nap alatt véget ért.
Az óceánok is a szárazföld sorsára jutottak.
A kénes porfelhő savas esőként hullott alá.
Az ősi zátonyok mind kihaltak.
A tengeri ökoszisztéma összeomlott, s a hatalmas vízi hüllők is elpusztultak.
Alámerülő testük biztosította a túlélést a mélyben megbúvó dögevők
számára.
Ízeltlábúak.
Cápák.
Az aszteroida pusztításától távol jó néhány életforma maradt fenn. A hatalmas
tetemeken élősködtek…
…S a pusztulásból lakomáztak.
Ám a felszínen a helyzet teljesen más képet festett.
A becsapódás után a Föld éveken át halottnak tűnt.
Az erdők…
A mezők…
A hegyek.
Kihaltak.
Ám miután a porfelhő elült s a nap végre kisütött, kiderült, hogy nincs
minden veszve.
Elsőként a rovarok jelentek meg.
Az elhullottakból táplálkoztak.
Páran odúkban élték túl a csapást.
Mások gubókban…
…Vagy saját páncéljukban.
A föld alá rejtőzök közt néhány hüllő is fennmaradt.
Akadtak olyanok is, akik folyódelták és lápok felszíne alatt vészelték át a
káoszt.
A kétéltűek.
Élelem hiányában csak a kis termetű lények maradtak fenn.
Köztük saját dinasztiánk, az emlősöké is.
Ők örökölték a dinoszauruszok földjét.
Legalábbis úgy tűnt.
Váratlan módon a túlélőknek még egy csoportja maradt fenn.
Őket saját létfenntartó kapszuláik mentették meg.
A tojásokban meglepő módon dinoszauruszok voltak.
Méghozzá szárnyas dinoszauruszok.
Őket ma madarakként ismerjük.
Az apokalipszis előtt több száz ősi fajuk élt a fákon, ám ők mind
elpusztultak, amikor az erdők lángra kaptak.
Ám egy maroknyi talajlakó madár fennmaradt.
A túlélőket tollazatuk védte a hidegtől.
S kikelésük pillanatától önellátók voltak.
Rovarokkal és magvakkal táplálkoztak…
És órák alatt talpra álltak.
66 Millió évvel ezelőtt a madarak maradtak a dinoszauruszok családfájának
utolsó képviselői.
A szerény kis állatokból egy új nagy dinasztia született.
Ám lenyűgöző történetük még jóval az aszteroida előtt kezdődött.
160 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
A Jura időszak.
Az óriások kora.
Ám itt, a magasba törő függőleges sziklák közt egy apró teremtmény fejlődött
ki.
Veszélyes világba érkezett.
S a túléléshez egy igazán rendkívüli tulajdonságot fejlesztett ki.
Ez egy Anchiornis. Egy apró, tollas dinoszaurusz.
Tűhegyes fogaival rovarokra vadászott.
Ám közben rá is vadásztak.
Egy fiatal Sinraptor.
Méghozzá egy éhes példány.
Az Anchiornis lassú és ügyetlen.
A Sinraptor hamar sarokba szorítja.
Ám az Anchiornis nem véletlenül menekült ide.
Hisz képes repülni.
Apró lépés ez egy dinoszaurusznak, de nagy ugrás a földi élet számára.
E korai vitorlázókkal egy új dinasztia született.
S a repülés tette lehetővé a túlélést utódaik számára is az aszteroida
becsapódása után.
Ma is akad hely, ahol látható, hogyan is folytatódhatott a történetük.
Egy zord, elhagyatott vidék.
Négyezer méteres magasságban terül el a chilei Altiplano-sivatag.
Ezen a helyen szinte semmi sem marad életben.
Ám az élőlények egy csoportja mégis otthonra talált itt:
A madarak.
Az aszteroida túlélőihez hasonlóan a flamingók fogták magukat tovább vitték az
első szárnyas dinoszauruszok vitorlázó képességét és új repülési módot
fejlesztettek ki.
Igazi légi forradalom volt.
Szárnyaikkal képesek csapkodni.
A repülés így saját erőből történik, s a flamingók messzire repülhetnek élelem
után.
Akár a sokmillió évvel ezelőtti madarak.
A tollak, melyeket a dinoszauruszok a testük melegen tartására fejlesztettek ki,
most a repüléshez igazodtak.
De nem ez volt az egyetlen változás.
A fogakat csőr váltotta fel.
S a madarak így új táplálék után nézhettek.
Ám önmagában az étkezési és a repüléssel kapcsolatos fejlődés sem
garantálta a fennmaradásukat.
Egy már létező, harsány ősi viselkedésformát is felvettek.
Ez biztosította a legerősebbek túlélését.
Az udvarlás.
A flamingóknál ez táncversenyt jelent.
És nagyon komolyan veszik.
A bírák roppant szőrösszívűek.
Nem véletlenül, hisz a legjobb társat kell megtalálniuk.
A madarak kis híján a többi dinoszaurusz sorsára jutottak.
Ám tollazatuknak s egyéb irányú tehetségeiknek hála esélyt kaptak a
túlélésre.
Ám ez nem volt könnyű.
Az aszteroida becsapódása után a Föld átlaghőmérséklete 25 foknyit zuhant.
A fenyőerdők azonban jól tűrték a hideget, s így pár millió évvel a katasztrófa után
újra visszatértek.
Magvaiknak hála, a dinoszauruszok korabeli óriás tűlevelűek is túlélték a
csapást.
Köztük a legmagasabbak a 100 méteres magasságot is elérő mamutfenyők.
Az erdők mélyén pedig ott rejtőzött a melegvérű állatok egy csoportja, akik
idáig az árnyak közt éltek.
Az emlősök.
Először apró, pocokszerű teremtmények voltak.
Ám a dinoszauruszok kihalásával kimerészkedhettek a napfényre.
Csakhogy a kihalás után mindössze ötmillió évvel egy másik új teremtmény is
megjelent az erdőkben.
S a mai napig ott élnek.
A baglyok.
A madarak egyszerű túlélőkből ragadozókká váltak.
Ez a szakállas bagoly.
Borotvaéles karmokkal, és még élesebb látással rendelkezik.
A levegő gyilkos ura.
Szinte teljesen hangtalanul suhan, s közben hallgatózik.
Az apró emlősök sehol nincsenek biztonságban.
Míg az első baglyok az északi fenyőerdők lakóit riogatták, egy másik
tájon új élőhely volt kialakulóban.
Az aszteroida a Föld növény- és állatfajainak háromnegyedét kiirtotta.
Mintegy hatmillió évbe telt, mire a trópuskora is visszatért az élet.
Ám ezúttal teljesen más volt, mint előtte.
Az újjáéledést a virágos növények tették lehetővé a maguk hihetetlen
változatosságával.
S gazdagabb élőhelyet hoztak létre, mint valaha.
A trópusi esőerdőt.
Ez a zöldellő hely a virágok és a rovarvilágból származó beporzóik szoros
együttműködéséből jött létre.
De akadtak újonnan érkezők is…
…Akik betolakodtak a rovarok területére.
Hihetetlen repülési képességükkel a dzsungelben is elboldogultak.
Egészen apró méretűre töpörödtek, hogy hozzáférjenek a virágok édes nektárjához.
Leszármazottaik ma is ebből élnek.
A kolibrik.
A nektár kinyerése érdekében ők is eltanulták a lebegést a rovaroktól.
Másodpercenként 80 szárnycsapásra képesek.
Hosszú csőrükkel sokféle növényből képesek kiszívni a nektárt.
S a kolibrik jobban manővereznek, mint sok ízeltlábú
riválisuk.
Ám mindez rengeteg energiájukba kerül.
Így a legjobb virágokért érdemes harcolni.
Csőrüket fegyverként használják.
Ám egy kolibrifajnak még csak harcolnia sem kell.
Úgy alkalmazkodott a körülményekhez, hogy területén ellenfél nélkül maradt.
Íme, a szuronyos kolibri.
Ez a kolibri lenyűgöző méretű testrésszel bír.
Csőre a kulcs, amely megnyitja az angyaltrombita nehezen elérhető kelyhét, s
megszerzi belőle a nektárt.
Az apokalipszist követő korokban az óriás dinoszauruszok eltűntek az erdőkből. Ám
apró unokatestvéreik más módon ugyan, de újra benépesítették azokat.
Csakhogy az apró méret nem minden tájon válik be.
20 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
A dinoszauruszok pusztulása nyomán a Föld legtöbb élőhelye megüresedett.
De leginkább a síkságok.
Az ősi Dél-Amerikában, 46 millió évvel az aszteroida után a talajlakó madaraknak
elég helyük volt, hogy a legveszélyesebb ragadozókká fejlődjenek a Tyrannosaurus
óta.
Ez a pálmaligetek közti tisztásokon ólálkodó faj ősi vérvonalának
legagresszívebb jellegzetességeit örökölte.
A tisztáson korabeli emlősök legelésznek.
Theosodonok, melyek nagyjából egy mai láma méretére nőttek.
Egy felnőtt nőstény őrködik.
Ám nem veszi észre……a gyilokmadarat.
Csákányszerű csőrével és két és fél méteres magasságával feláldozta a repülést
az erő oltárán.
A Theosodon nyugtalankodik.
De a gyilokmadár csaknem némán mozog.
Indul a vadászat.
A vadász csaknem 50 kilométer per órás sebességre képes. Egy lemaradó fiatal
állatot szemelt ki.
Hatalmas fejének súlyát kihasználva könnyedén vált irányt.
Ideje megadni a kegyelemdöfést.
A rettentő gyilokmadarak Dél-Amerika síkságait uralták.
A világ másik felén azonban a megállás nélkül mozgó földrészek új fejezetet
nyitottak az élet történetében.
15 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Ausztrália már évmilliók óta észak felé sodródott. Nyomában hatalmas sekély tenger
jött létre.
Az élet egy új bölcsője.
Félig növény félig állat.
Ezek a korallok.
A nap energiáját használva ők hozták létre a történelem valaha volt legnagyobb
élő struktúráját:
A trópusi korallzátonyokat.
15 Millió évvel ezelőtt ezek az óriási tengeri városok rengeteg túlélő számára
nyújtottak új otthont.
A cápák előbújtak a mélyből.
A zátonyok idecsalogatták a tengeri hüllők utolsó hírmondóit, a teknősöket is.
Ebben a víz alatti paradicsomban rengeteg új halfaj fejlődött ki.
Az egyre gyarapodó sokaság csakhamar kinőtte a zátonyt, s betöltötte élettel az
óceánt is.
Erre mások is felfigyeltek. Kivált az egyik szívós dinasztia.
Megint csak a madarak.
Közülük is a vízimadarak.
Évmilliókkal ezelőtt látványos módját fejlesztették ki a tengeri vadászatnak.
A légi inváziót…
…Mely a mai napig tart.
A legeredményesebbek közülük a szulák.
Éles látásukkal másfél kilométerről kiszúrják a halrajokat.
A magasból alábukva csaknem 90 kilométeres sebességgel törik át a víz
felszínét.
Különleges koponyájuk és visszahúzható szárnyuk eleven rakétákká teszi őket.
A szulák ezen felül 40 másodpercen át képesek visszatartani a lélegzetüket.
Eme ősi vízimadarak a vadászat mesterei.
A levegőből való vadászatnak hála versenyre kelhetnek a tengerek legnagyobb
ragadozóival, a cápákkal is.
Az ehhez hasonló tömeges lakmározások ma is ugyanolyan
látványosságai a természetnek, mint 15 millió évvel ezelőtt.
A dinoszauruszok sosem hódították meg az óceánt, de szárnyas utódaiknak végre
sikerült.
Térhódításuk olyan sikeres volt, hogy világszerte hatalmas kolóniákat hoztak
létre.
Ma ezek a Föld egyik legnagyszerűbb csoportosulásai.
De a madarak győzelme a tenger felett még nem volt teljeskörű.
Legnagyobb vívmányukat egy időn kívüli helyen találhatjuk meg.
A Galápagos-szigeteken.
Ezek tengeri leguánok.
Az aszteroidát túlélő gyíkok utódai.
Akár a hüllők többsége, ők is a napozás közben melegszenek fel.
De nem ők itt az egyetlen sütkérezők.
Különös madár szegődik melléjük.
Egy pingvin.
A galápagosi pingvin.
Ősei évek tízmilliói alatt új funkciót találtak a szárnyaiknak,
S többé már nem a levegőt szelik velük.
Helyette lenyűgöző módon a felszín alá merülnek…
…S a víz alatt repülnek.
A pingvinek hatékonyan használják ki a felhajtóerőt, testük pedig az egyik
legáramvonalasabb az állatvilágban.
Így ők a föld legjobban úszó madarai.
Halak után kutatva a kolibrikhez hasonlóan lebeg tökéletes egyensúlyban.
Hozzá képest a hidegvérű leguánok lassúnak és nehézkesnek tűnnek.
A kevés energiát adó hínárból táplálkozva az áramlatok is elsodorják
őket.
A melegvérű pingvinek nem is hasonlíthatók hozzájuk.
Gyorsak és fordulékonyak. Így könnyedén utolérik a halakat.
A víz alatti repülésnek hála a pingvinek sokkal hatékonyabban táplálkozhatnak az
óceánból.
E módozat olyan sikeresnek bizonyult, hogy a pingvinek a déli félteke összes
földrészét meghódították.
S kifejlődött a ma is ismert 18 különböző fajuk.
Ez volt az utolsó nagy lépés a madarak történetében, akik majdnem maguk
is odavesztek.
Ám a dinoszauruszok családfájának utolsó túlélőiként a madarak felemelkedtek a hamu
alól.
Az azóta eltelt 66 millió év alatt számtalan formát fejlesztettek ki.
Napjainkban több mint 10 000 fajuk létezik, s a Föld csaknem összes
szegletében jelen vannak.
Ám nem ők az egyetlenek, akik meghódították a világot.
Az amerikai kontinenst nemrég még a gyilokmadarak uralták.
Ám e csúcsragadozók hamarosan maguk is prédává váltak.
Az aszteroida más túlélői is megerősödtek és kiléptek a dinoszauruszok árnyékából.
Nagyobbak lettek és veszedelmesebbek.
Kezdetét vette az emlősök felemelkedése.