Det är vinter
av ett aldrig tidigare skådat slag.
Det här är en postapokalyptisk vinter.
För 66 miljoner år sedan
hade världen nästan förstörts
av en katastrofal händelse.
Det här är berättelsen om dinosauriernas fall
och uppgången från askan
av de överlevande som skulle ärva jorden.
AVSNITT 6
66 MILJONER ÅR SEDAN
Vår historia börjar under kritaperioden
den dag som skulle förändra historiens gång.
För edmontosaurus i Nordamerika är det fortplantningsperiod.
Som vanligt måste honan ta hand om sina hungriga ungar
och ge dem bästa möjliga start i livet.
Tusen kilometer söderut
lär en vuxen tyrannosaurus
sina ungar att jaga.
Men de är lite otåliga.
Ungarna har mycket kvar att lära.
De kanske har bättre tur imorgon.
Västerut finns en flock alamosaurus,
några av de största dinosaurierna någonsin.
De börjar sin dag som de har gjort i generationer
genom att avnjuta möra tallskott.
Under vågorna, utanför Afrikas kust,
sprudlar havet av liv,
en plats som domineras av enorma vattenlevande reptiler.
Tillsammans med dinosaurierna
har de härskat på planeten jorden i häpnadsväckande 150 miljoner år.
Men denna dag blir en dag som ingen annan.
En asteroid lika stor som Mount Everest
störtar mot jorden i 100 000 km/h.
Dess kollision kommer att förändra världen för alltid
genom att utlösa kraften av en miljard atombomber
vilket sätter igång ett förödande händelseförlopp.
Först kommer en dödlig explosion av värmestrålning.
Alla levande varelser inom 1 000 kilometer
pulvriseras på några sekunder.
Planetens skorpa bågnar av kollisionen
och skickar seismiska chockvågor runt jorden.
På bara några minuter
skakas planeten av oerhörda jordbävningar.
För alamosaurus
är det här bara början.
Jordbävningarna utlöser en serie enorma vågor
som löper genom hav och insjöar.
Enorma vågor av vatten sveper över Nordamerika.
Den snabbt stigande strömmen är omöjlig att stå emot
även för de starkaste.
Mindre än en timme efter nedslaget
dras spillror som slungats ut i rymden tillbaka till jorden av gravitationen.
På vägen tillbaka blir de glödheta.
Den överhettade atmosfären drar fram som ett brinnande inferno.
På marken är det som att stå under en 400 graders grill.
Djur grillas långsamt levande.
För att göra saken värre börjar stenspillrorna regna ner.
Mindre än två timmar efter nedslaget
har eldstormen av kvävande damm omslutit halva planeten.
Det är så varmt
att träd självantänder.
Det växande infernot är omöjligt att undfly.
Inget kan rädda dem nu.
Dinosauriernas stora herravälde
tog slut på bara en dag.
Haven var lika ödelagda som landytorna.
Svavelrikt damm öste ner som surt regn.
Uråldriga rev utplånades.
Livets nät kollapsade
och dödade de stora vattenlevande reptilerna.
Deras kroppar var en livlina för asätare
som sökte efter döda djur i djupet.
Leddjur.
Hajar.
Bortanför asteroidens blodbad
överlevde många livsformer.
De slukade de enorma kadavren
och festade på utrotningen.
Men på land såg det helt annorlunda ut.
I åratal efter nedslaget
såg jorden död ut.
Skogarna,
slätterna,
bergen…
Livlösa.
Men när dammolnet skingrades
och ljuset äntligen kom tillbaka
blev det uppenbart att allt inte var förlorat.
Insekterna var några av de första som dök upp
och livnärde sig på de döda.
Överlevande skyddades av hålor,
kokonger
och bepansrade kroppar.
Skyddade under marken
överlevde även några reptiler.
Under ytan av floddeltan och våtmarker
skyddades även andra från kaoset.
Amfibierna.
Med knapp tillgång på mat
överlevde bara små varelser
inklusive, från vår dynasti,
däggdjuren.
De ärvde en planet fri från dinosaurier.
Åtminstone verkade det så.
Mot alla odds hade en annan grupp djur också klamrat sig kvar,
skyddade av sina egna livsuppehållande kapslar.
Inuti dem fanns det oroligt nog
en slags dinosaurie.
Mer specifikt, en sorts flygande dinosaurier,
även kallade fåglar.
Före apokalypsen
hade hundratals uråldriga arter levt i träden.
Alla utplånades när skogarna brann.
Men en handfull marklevande fåglar klarade sig.
De som överlevde hölls varma av fjädrar
och var självförsörjande från sina första andetag.
De kunde leva på insekter och frön
och kunde gå inom några timmar.
För 66 miljoner år sedan
hade fåglar blivit den sista kvarvarande grenen av dinosauriernas släktträd.
Från sådana anspråkslösa varelser
skulle en stor dynasti uppstå.
Men deras otroliga historia började långt innan asteroiden.
160 MILJONER ÅR SEDAN
Juraperioden.
En era av jättar.
Men denna förlorade värld av vertikala klippor
formade en varelse av en mindre art.
Den levde i en farlig miljö.
För att överleva hade den utvecklats på ett extraordinärt nytt sätt.
Det här är anchiornis.
Hon är en liten, befjädrad dinosaurie
med vassa tänder för att jaga insekter.
Men hon är också jagad.
En ung sinraptor,
och han är hungrig.
Anchiornis är långsam och klumpig.
Sinraptorn har henne trängd.
Men anchiornis
sprang hit av en anledning.
Hon kan flyga.
Ett litet steg för en dinosaurie,
men ett stort kliv för livet på jorden.
Med dessa tidiga glidflygare föddes en ny dynasti.
Och det var flygförmågan som skulle hjälpa deras ättlingar att överleva
i eran efter asteroiden.
Idag finns det en plats där vi kan se hur den historien kan ha utspelat sig.
Det är en hård, ödslig värld.
På 4 000 meters höjd ligger Altiplano-öknen i Chile,
ett landskap där nästan inget kan leva.
Men en grupp djur har hittat ett sätt att överleva här:
Fåglarna.
Liksom de som utvecklades efter asteroiden
har flamingor tagit glidflygarförmågan hos de första flygande dinosaurierna
och utvecklat ett nytt sätt att flyga.
En revolution i luften.
Vingar som har modifierats för att flaxa.
Det här är flygning med hjälp av drivkraft,
och det gör att flamingor kan resa i jakt på föda,
precis som fåglar gjorde för miljontals år sen.
Fjädrar som först utvecklades för att hålla dinosaurier varma
har blivit specialiserade för mästerlig flygförmåga.
Och det är inte den enda förändringen.
Tänder har ersatts av näbbar
som gör att de kan livnära sig på nya dieter.
Men framsteg inom föda och flygförmåga
var inte tillräckligt för att säkra fåglarnas framtid.
De använde ett ganska praktfullt uråldrigt beteende,
ett beteende som säkerställer att de starkaste överlever.
Uppvaktning.
För flamingorna
innebär det en danstävling,
och den tas på största allvar.
Domarna är extremt petiga,
och det måste de vara för välja den bäst partnern.
Fåglar hade nästan utplånats med resten av dinosaurierna.
Istället, tack vare sina fjädertalanger,
fick de en chans att göra framsteg.
Men deras väg skulle inte bli lätt.
I asteroidens efterdyningar
sjönk den globala temperaturen med hela 25 grader.
Men tack vare deras förmåga att överleva i kylan
hade tallskogarna återvänt bara några få miljoner år efter nedslaget.
Frön gjorde att de stora barrträden
från dinosauriernas tid klarade sig.
Det största av alla, som nådde över 100 meter upp i luften,
var amerikansk sekvoja.
Skyddade under skogarna
fanns en grupp varmblodiga djur
som länge hade gömt sig i skuggorna:
Däggdjuren.
Först var de små varelser
som liknade sorkar.
När dinosaurierna var borta vågade de sig ut i det fria.
Men bara fem miljoner år efter asteroiden
blev tallskogen hem åt ett nytt sorts djur,
och de vistas fortfarande i våra skogar.
Ugglorna.
Fåglar hade förvandlats från överlevande till rovdjur.
Det här är lappugglan.
Hon är beväpnad med skarpa klor
och ännu skarpare syn
vilket gör henne dödlig när hon flyger.
Hon kan flyga nästan helt tyst, och hon lyssnar efter byten.
För små däggdjur är ingen plats säker.
Medan de första ugglorna drog fram över de nordliga tallskogarna
tog en annan viktig levnadsmiljö form.
Asteroiden hade utplånat tre fjärdedelar av jordens växt- och djurarter.
I tropikerna tog det sex miljoner år,
men livet återvände så småningom.
Men den här gången var det helt annorlunda.
Återhämtningen drevs av en enorm ökning
av mångfalden hos blommande växter.
Bördigare än nåt annat som tidigare skådats.
De tropiska regnskogarna.
Denna frodiga livsmiljö
byggde på den nära relationen mellan blommor
och deras pollinerande insekter.
Men det fanns en nykomling
som trängde sig in på insekternas domäner.
Med hjälp av otrolig flygförmåga
kunde de navigera i djungelns komplexa värld.
De blev pyttesmå vilket gav dem tillgång
till blommans söta nektar.
Och deras ättlingar gör samma sak idag.
Kolibrierna.
För att komma åt nektarn
har de utvecklats till att hovra precis som insekter
med 80 vingslag per sekund.
Långa näbbar låter dem livnära sig på ett kalejdoskop av olika blommor.
Kolibrierna utmanövrerar många av sina insektsrivaler.
Men all denna aktivitet kommer med en enorm törst efter energi.
Så de bästa blommorna är värda att kämpa för.
Näbbar fungerar även som vapen.
Men en kolibriart behöver inte strida.
Den har en extraordinär anpassning som gör konkurrenterna chanslösa.
Det här är svärdnäbben.
Han har en imponerande lång näbb.
Hans näbb är som en nyckel i ett lås,
så bara han kan åtnjuta änglatrumpeternas nektar.
I tiderna efter apokalypsen
härskar inte jättedinosaurierna,
men deras små kusiner återkoloniserade dem
på ett helt nytt sätt.
Men att bli liten fungerade inte på alla jordens platser.
20 MILJONER ÅR SEDAN
Dinosauriernas död
lämnade många av jordens stora livsmiljöer tillgängliga.
I synerhet slätterna.
Och i tidiga Sydamerika, 46 miljoner år efter asteroiden,
hade marklevande fåglar
utrymme att utvecklas till det dödligaste rovdjuret
sedan tyrannosaurus.
Den stryker omkring i gläntan bland palmerna
och den har ärvt de mest aggressiva egenskaperna
från dess uråldriga släkte.
I gläntan betar en flock tidiga däggdjur.
Theosodon, ungefär lika stor som en nutida lama.
En vuxen hona håller vakt.
Men hon har inte sett
phorusrhacos.
Med ett huvud som en hacka och två och en halv meter lång
offrade den flygförmåga mot råstyrka.
Hon anar att nåt är på tok.
Men phorusrhacosen rör sig nästan helt tyst.
Jakten har börjat.
Han kan snabbt accelerera till 50 km/h
och har siktat in sig på en unge
som hamnat efter.
Med hjälp av sitt stora huvuds vikt är han en mästare på att ändra riktning.
Det är dags för dödsstöten.
De brutala phorusrhacosarna dominerade nu Sydamerikas slätter.
Men på andra sidan jorden
skrev de ständigt föränderliga kontinenterna ett nytt kapitel
i livets historia.
15 MILJONER ÅR SEDAN
Australien hade varit på väg norrut i miljontals år.
På vägen skapade det ett stort grunt hav.
En ny livsvagga.
Delvis växt,
delvis djur.
Det här är korallerna.
Med hjälp av solens energi
bildade de den största levande struktur som vår planet nånsin har skådat,
de tropiska korallreven.
För 15 miljoner år sedan erbjöd dessa enorma marina städer
möjligheter till en mängd överlevande.
Från djupet kom hajarna.
Reven lockade också till sig några av de sista kvarvarande marina reptilerna:
Sköldpaddorna.
I detta undervattensparadis
utvecklades också otaliga nya fiskarter.
Det växande överflödet spred sig snart till det större havet
och fyllde det med liv.
Och det gick inte obemärkt förbi
av en obeveklig dynasti.
Återigen, fåglarna.
Mer specifikt, sjöfåglar.
För miljontals år sedan
hittade de ett spektakulärt sätt att plundra havet på dess rikedomar
med en luftinvasion.
Och det pågår än idag.
De största inkräktarna av dem alla
är sulorna.
Deras skarpa syn gör att de kan se ett fiskstim på en kilometers avstånd.
När de dyker från luften genomborrar de ytan i nära 90 km/h.
En specialanpassad skalle
och infällbara vingar
gör dem till levande missiler.
Förutom det
kan sulor hålla andan i mer än 40 sekunder.
Dessa uråldriga sjöfåglar är mästerliga jägare.
Deras luftangrepp
gör att de kan mäta sig med havets största rovdjur,
hajarna.
Frosserier som dessa är fortfarande några av naturens största spektakel,
precis som för 15 miljoner år sedan.
Dinosaurier erövrade aldrig haven,
men deras flygande ättlingar hittade till slut ett sätt.
Deras erövring av haven var så framgångsrik
att sjöfåglarna etablerade stora kolonier över hela planeten.
Några av jordens mest otroliga sammankomster.
Men fåglarnas triumf över haven var inte helt komplett.
Deras största bedrift
visar sig tydligast i en värld förlorad i tiden:
Galapagosöarna.
Det här är marina leguaner,
ättlingar till ödlor som överlevde asteroiden.
Som de flesta reptiler måste de värma upp sig i solljuset.
Men de är inte de enda solbadarna här.
De får sällskap av en extraordinär fågel.
Pingvinen.
Och det här är Galápagos-pingvinen.
Under tiotals miljoner år använde dess förfäder sina vingar
och finjusterade dem så att de inte längre kan flyga,
utan för att åstadkomma nåt anmärkningsvärt
under vågorna:
Förmågan att flyga fram i vattnet.
Pingviner har finkänslig kontroll över sin flytförmåga
och en av de mest strömlinjeformade kropparna av alla djur,
vilket gör dem till världens bästa simfåglar.
När den söker efter fisk svävar den som en kolibri
med perfekt balans.
Däremot är de kallblodiga leguanerna långsamma och tröga
och begränsade till att livnära sig på energifattig tång
om strömmarna tillåter det.
De varmblodiga pingvinerna är raka motsatsen.
Med sin snabbhet och smidighet
jagar de fiskar med lätthet.
Att kunna flyga fram i vattnet
gjorde att pingvinerna kunde utnyttja haven som aldrig förr.
Deras strategi har varit så framgångsrik
att de har koloniserat alla kontinenter på södra halvklotet
och utvecklats till de 18 olika arter som finns idag.
Det sista episka kapitlet för fåglarna,
en dynasti som nästan utplånades.
Men tack vare de få som överlevde från dinosauriernas släktträd
reste sig fåglar ur askan.
Under 66 miljoner år
har de återuppfunnit sig själva till en mängd olika former.
Idag, med 10 000 arter,
har de hittat ett sätt att frodas i nästan varje hörn av planeten.
Men de är inte de enda som har erövrat världen.
För inte alltför läge sedan
härskade phorusrhacos fortfarande i Amerika.
Men dessa topprovdjur skulle snart bli byten.
Andra som överlevt asteroiden hade också utvecklats.
När de inte längre levde i skuggan av dinosaurierna
hade de blivit större och farligare.
Det var dags
för däggdjurens frammarsch.
Undertexter: Daniel Rehnfeldt