Za čtyři miliardy let života na naší planetě
zažil nespočet druhů vzestup…
i pád.
Avšak jedna pozoruhodná dynastie
se zapsala do historie tak jako žádná jiná.
Savci.
Toto je příběh jejich velkolepé cesty…
k celosvětově nadvládě.
ŽIVOT NA NAŠÍ PLANETĚ
KAPITOLA SEDMÁ
KOMU PATŘÍ ZEMĚ
Ukrytí v jurských lesích…
Počátky savců byly vskutku skromné.
Žili pod nadvládou nejslavnější dynastie ze všech…
dinosaurů.
Ti dominovali tak jasně,
že raným savcům nezbývalo, než se krčit ve stínech.
Naprostá většina z nich byla drobného vzrůstu a žila na stromech…
aby se obrům vyhnula.
Stali se nočními tvory.
Orientaci v temnotě jim ulehčovaly zbystřené smysly.
Za vlády dinosaurů
si nemohli příliš vyskakovat.
Ale časem se vše změnilo.
Jedna z nejničivějších událostí v dějinách naší planety
započala novou epochu.
I přes všechnu tu zkázu
se planeta nakonec zotavila.
Po pár milionech let
byla velká část krajiny znovu zalesněna.
Zavládlo horké a vlhké podnebí.
Ideální podmínky pro rozpuk života.
Svět byl připraven na novou vlnu evoluce.
Dopadem asteroidu utrpěli savci četné ztráty…
avšak někteří menší,
kteří se mohli ukrýt v zemi, přežili.
Ve světě bez dinosaurů
se mohli konečně přestat skrývat
a vylézt na světlo světa.
Po vzoru svých předků
mají i nosálové mnoho adaptací,
díky kterým se jim v deštných pralesích daří.
Jsou neobyčejně společenští a kvůli bezpečnosti tvoří početné tlupy.
Matčin ohebný nos dokáže vycítit potravu i přes spadané listí.
Miliony let v temnotě vypilovaly jejich super čich k dokonalosti.
Stejně jako všichni ostatní savci, jsou i nosálové teplokrevní.
Mohou tedy být aktivní ve dne v noci.
Proto potřebují tato mláďata spoustu energie.
Naštěstí přišli savci s neuvěřitelným vynálezem.
S mlékem.
Mohou jím mláďata krmit, kdy se jim zachce.
I v případě nedostatku potravy.
Ale kromě mléka měli savci v arzenálu ještě jednu tajnou zbraň.
Tou byla inteligence.
Ta je jejich hlavní předností dodnes.
V kostarických lesích se tato malpa snaží rozlousknout záhadu…
Jak dostat maso ze zavřené mušle?
Na rozbití lastury nemá dost sil.
Avšak přišla na to, že bušením mušle časem povolí…
a nakonec se otevře.
Abyste na něco takového přišli, potřebujete pořádný mozek…
a špetku koordinace.
Právě díky této unikátní inteligenci jejich primátí předci
v lesích před 50 miliony let přežili.
Chytrá zvířata bývají zvědavá…
a to se jim může občas šeredně vymstít.
Tato samice zjistila
a zapamatovala si,
kde najde vodu.
Ale je příliš hluboko.
Naštěstí má nápad.
Použije svůj ocas jako houbu.
Ale nezaobírá se zdaleka jen sháněním potravy a vody.
Některé ovoce se nesbírá na zahnání hladu…
ale abyste se jím mohli potřít.
Obsahuje totiž citronelu,
která odpuzuje komáry.
Tyto opice tedy vynalezly svůj vlastní repelent.
Od obtížného hmyzu mají klid,
a tak si mohou chytré malpy zdřímnout.
Ale zrovna když jejich předkové činili zásadní pokroky,
teplé a vlhké klima, které jim tak vyhovovalo, se proměnilo.
PŘED 34 MILIONY LET
Antarktická pevnina se začala odštěpovat od Jižní Ameriky…
a umožnila vznik nových oceánských proudů…
které přispěly ke globálnímu ochlazování.
Podnebí začalo přepínat na nižší teplotu.
Avšak to byl jen začátek.
Jak se Antarktida ochladila a oddělila od zbytku světa,
tento obří kontinent zamrzl
a s ním i významné množství sladké vody.
Jak svět na severu vysychal,
život na něm začal být výrazně krutější.
Potravy výrazně ubylo
a hůře se sháněla.
A spolu s proměnou Země
se měnili i savci.
Někteří dorostli do obřích rozměrů.
Samec megaceropse.
Dva a půl metru vysoký,
čtyři metry dlouhý…
třítunový kolos.
Jeho obří rozměry mu umožňují
cestovat za potravou na dlouhé vzdálenosti…
a přežívat ze zásob v případě, že je hledání neúspěšné.
Savci si nyní velikostí nezadali s dávno zaniknuvšími dinosaury.
Avšak velký vzrůst má i jiné důsledky…
obzvlášť při hledání partnerky.
Tuto samici si již nárokuje jiný samec,
mnohem větší.
Kdyby došlo na boj,
mohl by protivníka vážně poranit.
Ale na menšího samce se usmálo štěstí.
Blíží se další samice.
A zdá se, že bez doprovodu.
Ideální příležitost.
Má tu konkurenta.
Ale tento ho nepřevyšuje.
U těchto savců
na velikosti záleží.
Ale ani mocný megacerops
nebyl s to se popasovat s další blížící se zkouškou planety.
Formování Antarktidy s sebou přineslo rozvrat klimatu.
Se změnou oceánských proudů
planeta vyschla
a vzplála jako pochodeň.
Zemi zachvátily požáry…
a stromy uvolnily místo něčemu úplně jinému…
A to něco savce prověřilo jako nic předtím.
Jakmile kouř opadl,
z popela povstala
životní forma, která se do té doby vyskytovala spíše okrajově.
Tráva.
V období vysychání zapustila kořeny…
a rozrostla se tak rychle,
že brzy pokrývala pětinu souše.
Avšak nekonečné pláně nebyly pro savce zemí zaslíbenou.
Spousta jich nebyla schopná trávu strávit
a brzy vymřela.
Uběhlo 20 milionů let
a dnešní pasoucí se savci svádí se zeleným narušitelem
i nadále lítý boj.
Vyvinula se u nich celá řada zásadních adaptací.
Specializovaný chrup,
zpevněný tak, aby ho křemík přítomný v trávě neopotřeboval.
A obří žaludky, kterými porost tráví.
Jejich mláďata se rodí plně vyvinutá…
a schopná do pár hodin chodit…
a hledat se stádem čerstvou pastvu.
Savci si travnaté pláně doopravdy podmanili.
O mimořádném úspěchu svědčí jejich velké počty.
Ale tak jako se někteří savci uzpůsobili ke spásání trávy,
jiní se uzpůsobili k lovu spásačů.
Lovci.
Stádo má proti bleskurychlým gepardům své vlastní obranné prostředky.
Víc očí nebezpečí dřív vidí.
Když je stádo v pohybu, mláďata se v něm snáze ztratí.
Ale tato kočka má plán.
Vymyslel ho její chytrý savčí mozek.
Vyděsit stádo,
rozdělit ho
a lapit osamocené mládě.
Ve snaze ochránit svého jediného potomka
vyráží samice pakoně do protiútoku.
Honička ani zdaleka nekončí.
Gepard již nemá navrch,
ale mláděti docházejí síly.
Když rázem změní směr,
je najednou lovec tím, kdo musí vzít nohy na ramena.
Mládě je opět v bezpečí…
avšak gepard se vrátí…
a válka mezi savci z travnatých plání bude pokračovat.
Ostatně jako již miliony let.
PŘED 2 MILIONY LET
V prehistorické Jižní Americe
zuřila na travnatých pláních ta samá bitva…
avšak mezi úplně jinými zvířaty.
Tento obří pásovec…
je rovněž savec…
ač velký jako automobil.
Doedicurus není kdovíjak rychlý,
ale tuto svou slabinu
plně kompenzuje silným pancířem a smrtícím ocasem.
Tyto adaptace chrání dospělé i mláďata
před všemi rádoby predátory.
Smilodon…
byť ještě mladý.
Není vážnou hrozbou…
ač je šavlozubý.
Poprvé vidí tohoto tvora zblízka.
Zajímá se o jeho obranné prostředky.
Přemáhá ho zvědavost.
Zkoumá ho z každého úhlu.
Mladý doedicurus je nucen nehnutě vyčkávat.
Jejich pancíř je zcela nedobytný…
a pásovci to vědí.
Přesto se naskýtá jedna příležitost.
Mladý doedicurus je podstatně menší.
Když se mu ho podaří popadnout…
možná ho dokáže překlopit.
Ne v přítomnosti dospělých.
Další patová situace.
Souboje mezi savci zákonitě uspíšily jejich evoluci
a nedocházelo k nim jen na travnatých plochách.
Před 50 miliony let
došlo k mohutné srážce dnešní Indie a Asie.
Náraz způsobil rozsáhlé zvrásnění,
a tak vznikl vysoký Himaláj.
Dnes je toto pohoří 2 500 kilometrů dlouhé,
devět kilometrů vysoké
a stále roste.
Vzhledem k mrazivým teplotám a řídkému vzduchu
je pro většinu zvířat neobyvatelné,
ale ne pro všechny.
Hluboko v potemnělém údolí…
vidíme samce irbise.
A kozorožce, kterého usmrtil pád.
Irbis je velmi starý,
ztrhaný krutým životem v horách.
V těchto výškách musí savci pravidelně jíst, aby si udrželi teplotu.
Avšak lov v Himaláji je mimořádně obtížný.
Hluboko nad údolím vidíme samici…
a mláďata…
Onen samec je jejich otcem.
Tři irbisové
dokonale splývající s okolím.
Mají hustou srst,
velké tlapy
a dlouhé ocasy.
Ideální adaptace pro nejstudenější
a nejstrmější svahy na Zemi, do kterých se můžete narodit.
Po překonání nebezpečných útesů…
zahajuje matka lekci lovení.
Předávání znalostí a péče o vlastní potomky
jsou pro savce klíčovými rysy.
Tato mláďata stráví s matkou bezmála dva roky.
Osvojí si dovednosti nezbytné pro přežití na samé hraně života.
V takovýchto výškách se musí využít každé příležitosti.
Starý samec je na stopě stádu.
V takto strmé krajině se musí dostat nad kořist…
a dostatečně blízko…
aby mohl zaútočit.
Tentokrát
to nepřežije ani jeden z nich.
Ale irbisův odkaz žije dál.
Za pár měsíců
opustí jeho potomci matku a začnou lovit na vlastní pěst.
Tou dobou již budou umět vše potřebné
k přežití na špici světa.
Souš si savci podmanili,
ale tím to neskončilo.
Jeden druh se totiž odtrhl a vydal úplně jiným směrem.
Před 50 miliony let se netopýrům otevřely zcela nové obzory.
Uměli totiž létat.
Létání umožňuje zvířatům cestovat za potravou dále
a utvářet milionová hejna.
Dnes platí, že každý pátý savec je netopýr.
Avšak nebyli to oni, kdo vzlétl jako první.
Po noci strávené sháněním potravy
se tito kaloňovití urychleně vracejí do hnízdiště,
neboť s rozbřeskem přichází nebezpečí.
Ptáci.
Naučili se létat mnohem dříve než savci.
Netopýři předčí silou i rychlostí…
navíc jsou orli vyzbrojení smrtícími pařáty.
Ale jak se setmí,
nebe znovu ovládnou netopýři.
Vylétají po milionech,
protože vědí, že v početném hejnu jsou v bezpečí.
Obzvlášť pod rouškou noci.
V tu samou dobu, kdy první netopýři zamířili do vzduchu,
se jiní savci vydali pro změnu do moře.
PŘED 47 MILIONY LET
Přilákalo je množství potravy, které se pod hladinou skrývalo.
Do oceánů mířili savci postupně.
Toto je maiacetus,
dva a půl metru dlouhý předchůdce velryb.
Ale na rozdíl od nich tráví spoustu času poleháváním na souši.
Jakmile se ponoří, ožije…
a začne nahánět hejna ryb.
Jeho pobyt zde je časově omezený, protože musí zadržovat dech.
Zdá se, že uvízl na pomezí dvou světů.
Obzvlášť když mu hrozí nebezpečí.
Jeho jedinou obranou je pro savce typická vysoká inteligence.
Ale nemůže se tu schovávat věčně.
Otodus.
Dvakrát delší než velký bílý žralok.
Má natolik vyvinuté smysly, že ho dokáže přesně lokalizovat.
A nikam nespěchá.
Maiacetus dýchá z posledního.
Na otevřeném moři je vydán napospas.
Schovává se pod převis.
Ale čas je neúprosný.
V úžlabině je chráněn.
Bezpečí.
Konečně se může opět nadechnout.
Savci si nepodmanili oceány ze dne na den,
ale byla to jen otázka času.
Jak se planeta nadále ochlazovala,
propukla na ní hotová exploze života…
která dala vzniknout i dnešním obrům.
Savci, kteří začínali jako drobní suchozemští tvorové,
časem přerostli i dinosaury.
Při každém obřím nádechu
využívají kyslík mnohem efektivněji než maiacetus.
A jelikož jsou teplokrevní,
jejich svaly jsou zahřáté a schopné podat maximální výkon.
Díky tomu dokážou velryby během okamžiku vygenerovat velké množství energie.
Při námluvách
využívají samci keporkaka tuto schopnost naplno.
Nahánějí totiž jedinou samici.
Nejde ale zdaleka jen o rychlost.
Samci se snaží u samice držet co nejblíž,
aby mohla posoudit jejich sílu a výdrž.
Proudy bublinek
odrazují konkurenci.
Samci do sebe vráží.
Pár jich zůstane pozadu.
Stále se perou.
Zatímco hlavní pole drží krok…
a visí samici nadále na ocasu.
Ta však náhle
zastavuje.
Vznáší se ve vodě…
a ukončuje závod.
Rozhodla se.
A dovolila jednomu ze samců…
se k ní přiblížit.
Samci si podmanili celou planetu…
od souše přes vzduch až po moře.
Díky nárazu asteroidu se z podřadných outsiderů
stala globální mocnost.
Tady vidíte, jak významnou roli sehrává v životě na naší planetě náhoda.
Avšak v příběhu savců zbývá stále odvyprávět poslední kapitolu.
Před dvěma a půl miliony let
čelili savci nové zkoušce.
Původně pozvolné ochlazování zrychlilo.
Začala doba ledová.
A v jejích mrazivých pustinách se zrodila nová síla.
Savec inteligentnější a přizpůsobivější než kterýkoliv před ním.
Nejnebezpečnější živočich, který kdy spatřil světlo světa.
Překlad titulků: Vojtěch Tuček