I de fire milliarder år, der har været liv på kloden,
er utallige arter opstået
og uddøet.
Men et dynasti har haft større indflydelse end noget andet.
Pattedyrene.
Dette er historien om deres episke rejse
mod verdensherredømme.
LIVET PÅ VORES KLODE
KAPITEL 7
JORDENS ARVTAGERE
Gemt i juratidens gamle skove
kom pattedyrene fra ydmyge kår.
De havde været underlagt det største dynasti nogensinde.
Dinosaurerne.
De var så altdominerende,
at de fortrængte tidlige pattedyr til en plads i skyggen.
De fleste var små og holdt sig til træerne…
…væk fra kæmperne.
De blev natdyr
og udviklede en række skærpede sanser, der hjalp dem i mørket.
I dinosaurernes storhedstid
var det begrænset, hvor højt de kunne hæve sig.
Men med tiden ændrede alt sig.
En af de mest voldsomme begivenheder i klodens historie
indvarslede en ny æra.
På trods af ødelæggelserne kom kloden sig.
I løbet af få millioner år
voksede skovene frem igen og dækkede meget af landjorden.
Klimaet blev varmt og vådt.
Betingelserne var perfekte for at livet kunne blomstre.
Verden var klar til en ny bølge af evolution.
Asteroiden havde påført pattedyrene store tab.
Men nogle af de mindre arter,
der kunne gemme sig i huller, havde overlevet.
Fri for dinosaurerne kunne de endelig vove sig ud af skyggerne
og frem i lyset.
Ligesom deres forfædre har næsebjørne mange tilpasninger,
der hjælper dem med at trives i den frodige regnskov.
De er meget sociale og færdes helst i flok.
Moderens fleksible næse kan lugte mad, der er gemt under bladene,
en supersans, der er finpudset gennem millioner af års søgen i mørket.
Som alle pattedyr er næsebjørne varmblodede,
så de kan være aktive hele tiden.
Så ungerne har brug for masser af energi.
Heldigvis har pattedyr udviklet en exceptionel løsning.
Mælk.
De kan give deres unger mad når som helst,
selv når der er knaphed på mad.
Men mælk var ikke tidlige pattedyrs eneste hemmelige våben.
De havde også hjernekraft.
Og det er stadig lige så vigtigt i dag.
I Costa Ricas skove prøver denne kapucinerabe at løse en gåde.
Hvordan får man kødet ud af en lukket musling?
Aben er ikke stærk nok til at knække skallen
men den har opdaget, at den kan banke muslingen mod træet,
indtil den åbner sig.
At lære denne lektie kræver både hjerne og koordination.
Denne intelligens gjorde det muligt for deres primatforfædre
at overleve i skoven for 50 millioner år siden.
Kloge dyr er nysgerrige.
Det bærer ofte frugt.
Denne hun har lært og husket,
hvor hun kan finde vand.
Men hun kan ikke nå derind.
Heldigvis finder hun på en smart løsning.
Hun forvandler sin hale til en svamp.
Men ikke alle deres udfordringer handler om at finde mad og vand.
Nogle frugter samler de ikke for at spise dem,
men for smøre sig ind i dem.
Frugten indeholder citronella, en olie, der virker afskrækkende på myg.
Aberne har fundet deres eget insektmiddel.
Fri for irriterende bidende insekter
kan de kloge kapucinaber endelig slappe af.
Men da deres forfædre begyndte at gøre fremskridt,
begyndte de varme, våde forhold, de havde trivedes under, at ændre sig.
FOR 34 MILLIONER ÅR SIDEN
Den antarktiske landmasse begyndte at rive sig væk fra Sydamerika.
Det gav plads til nye havstrømme,
der afkølede kloden.
Klimaet skiftede til en ny, koldere tilstand.
Men det var kun begyndelsen.
Da Antarktis blev koldere og mere isoleret,
frøs det enorme kontinent
og indesluttede meget af klodens ferskvand.
Da verden mod nord tørrede ud, blev det hårdere og sværere at bo der.
Føden blev mere knap og sværere at finde.
I takt med at Jorden ændrede sig, ændrede pattedyrene sig også.
Nogle blev enorme.
Dette er en Megacerops.
Han er to en halv meter høj, fire meter lang
og vejer tre ton.
At være så stor gør det muligt at søge efter føde på et stort område.
Samtidig sikrer det, at der er reserver at trække på.
Pattedyrene var nu store nok til at konkurrere med de uddøde dinosaurer.
Men at være stor har andre konsekvenser.
Især når det kommer til at finde en mage.
Hunnen er allerede tæt bevogtet af en han, der er meget større end den første.
Hvis han bliver udfordret, kan han gøre stor skade på sin modstander.
Men den lille han har vist heldet med sig.
Endnu en hun.
Og hun lader til at være alene.
Det er chancen, han har ventet på.
Han har en rival.
Denne gang er det en lige kamp.
For disse pattedyr betyder størrelsen noget.
Men selv de mægtigste Megacerops
kunne ikke overvinde klodens næste store udfordring.
Dannelsen af Antarktis skabte globalt klimakaos.
Da havstrømmene ændrede retning, og kloden tørrede ud,
blev den en krudttønde.
Skovbrande hærgede landjorden
og banede vejen for noget helt andet.
Det skulle udfordre pattedyr som aldrig før.
Da røgen lettede, opstod der af asken
en livsform, der tidligere kun havde overlevet i udkanten.
Græs.
Det slog rod, da landjorden tørrede ud, og spredte sig så hurtigt,
at det snart dækkede en femtedel af landjorden.
Men de endeløse sletter var intet paradis for pattedyrene.
Mange uddøde, da de ikke kunne fordøje græs.
Tyve millioner år senere
er nutidens græssende pattedyr stadig låst i et våbenkapløb
med denne grønne indtrænger.
De har udviklet en række afgørende tilpasninger,
såsom specialiserede tænder,
der er forstærket for at forhindre silikat i græsset
i at slide dem op,
og store maver til at bearbejde det hele.
Deres unger fødes fuldt udviklede.
De kan gå få timer efter fødslen…
…og følge med flokken i dens søgen efter friske skud.
Pattedyr har indtaget de græsklædte sletter.
De store flokke bærer tydeligt vidnesbyrd om denne usædvanlige bedrift.
Mens nogle pattedyr udviklede sig til at spise græs,
udviklede andre sig til at spise de græssende dyr.
Jægere.
Flokken har sit eget forsvar mod gepardernes fart.
Mange øjne opdager faren tidligt.
Løbende kroppe skaber forvirring, så ungerne kan gemme sig.
Men den store kat har en plan udtænkt af dens kloge pattedyrhjerne.
Skab panik, adskil flokken og gå efter en enlig kalv.
Desperat efter at forsvare sin kalv går hungnuen til modangreb.
Jagten er langt fra slut.
Geparden har mistet sit forspring,
men kalven er ved at være træt.
Da ungen drejer, er det jægeren, der må løbe for sit liv.
Kalven er i sikkerhed.
Men geparden kommer tilbage.
Kampen mellem pattedyrene på de græsklædte sletter fortsætter,
som den har gjort i millioner af år.
FOR TO MILLIONER ÅR SIDEN
I det forhistoriske Sydamerika
fandt samme kamp sted på de græsklædte sletter.
Men dyrene var nogle helt andre.
Dette kæmpe bæltedyr er også et pattedyr,
men det er på størrelse med en bil.
Doedicurus er måske ikke hurtig, men de kompenserer for den manglende fart
med deres pansrede kroppe og dødbringende haler.
Disse tilpasninger beskytter dem og deres unger
mod eventuelle rovdyr.
En Smilodon.
Men kun en unge.
Han er ikke en trussel…
…selv med sine knivskarpe tænder.
Han har aldrig set en Doedicurus tæt på, og han er fascineret.
Hans nysgerrighed tager overhånd.
Han udforsker alle ender og kanter.
Doedicurus-ungen har ingen anden mulighed end at ligge stille.
De kæmpe bæltedyrs rustning er uigennemtrængelig,
og de ved det.
Men der er en oplagt mulighed.
Doedicurus-ungen er meget mindre.
Hvis han kan få fat, kan han måske vende den om.
Men ikke med de voksne i nærheden.
Endnu et dødvande.
Kampe mellem pattedyr har altid drevet deres udvikling,
og de finder ikke kun sted på de græsklædte sletter.
For 50 millioner år siden
skete der et episk sammenstød mellem det, der nu er Indien og Asien.
Kollisionen tvang landjorden op mod himlen
og skabte de tårnhøje Himalaya-bjerge.
I dag er de 2.500 kilometer lange, og næsten ni kilometer høje.
Og de vokser stadig.
Med deres frostgrader og tynde luft
er disse bjerge ubeboelige for de fleste dyr.
Men ikke alle.
Solen når ikke ned i dalen.
Her ses en sneleopard…
…og en stenbuk, der er faldet i døden.
Leoparden er meget gammel og slidt af det barske liv i bjergene.
I disse højder må pattedyr spise regelmæssigt for at holde varmen.
Men Himalaya-bjergene er udfordrende jagtterræn.
Højt oppe over dalen ses en hun…
…og hendes unger.
Hannen er deres far.
De tre unger er utrolig godt camouflerede.
Sneleoparder har tyk pels, store poter
og lange haler.
De er perfekt tilpasset til det koldeste
og farligste hjemsted på Jorden.
Væk fra de farlige klipper
lærer deres mor dem jagtens kunst.
At oplære og passe sine unger er et særligt kendetegn hos pattedyr.
Disse unger bliver hos deres mor i næsten to år…
…og lærer de færdigheder, der skal til for at overleve på kanten af livet.
I disse højder skal alle muligheder udnyttes.
Den gamle han sporer en flok.
I denne lodrette verden må han over sit bytte…
…og tæt nok på til et baghold.
Denne gang faldt de begge i døden.
Men leopardens arv lever videre.
Om et par måneder
forlader hans unger deres mor og begynder at jage alene.
De har lært alle de færdigheder, de har brug for
for at overleve på toppen af verden.
De havde erobret landjorden, men pattedyrene stoppede ikke der.
En art forgrenede sig og gik i en helt anden retning.
For 50 millioner år siden indtog flagermus en helt ny sfære.
Luftrummet.
At flyve gør det muligt at lede efter føde længere væk
og samles i millionvis.
I dag er hver femte af alle pattedyrarter en flagermus.
Men flagermus var ikke de første dyr, der indtog luftrummet.
Efter at søgt efter føde hele natten
skynder disse frugtflagermus sig tilbage til reden.
For med dagslys følger fare.
Fugle.
De lærte at flyve længe før pattedyrene.
De er hurtigere og stærkere end flagermus.
Ørne er bevæbnet med dødbringende klør.
Men når skumringen falder på,
tilhører himlen igen flagermusene.
De flyver afsted i millionvis, for de finder sikkerhed i flokken
og i det kommende mørke.
Da flagermus bevægede sig op i luften,
bevægede andre pattedyr sig ud i havet.
FOR 47 MILLIONER ÅR SIDEN
De var tiltrukket af den overflod af føde, der lå gemt under bølgerne.
Pattedyrenes rejse ud i havet var gradvis.
Dette er Maiacetus,
en to en halv meter lang forfader til hvalerne.
Men i modsætning til hvaler tilbringer de stadig meget tid på land.
I vandet vækkes de til live,
når de jager stimer af fisk.
Hans tid hernede er begrænset af, hvor længe han kan holde vejret.
Han virker fanget mellem to verdener, især når han står over for fare.
Pattedyrets intelligens er hans eneste forsvar.
Men han kan ikke blive hernede.
Otodus.
Dobbelt så lang som en hvidhaj.
Med sine finjusterede sanser kan den lokalisere hans position,
og den har ikke travlt.
Maiacetus er ved at løbe tør for luft.
I det åbne vand har han ingen flugtmuligheder.
Han søger tilflugt under et overhæng.
Men tiden er knap.
En kløft giver ham dække.
I sikkerhed.
Og i stand til at trække vejret igen.
Der var lang vej igen, før pattedyr blev verdenshavenes herrer,
men det var kun et spørgsmål om tid.
Afkølingen af kloden skabte en eksplosion af liv.
Nutidens kæmper fik mulighed for at udvikle sig.
Pattedyrene havde udviklet sig fra små landdyr
til kæmper større end dinosaurer.
Med hvert kæmpe åndedrag
bruger de ilt langt mere effektivt end Maiacetus.
Da de er varmblodede,
holder deres muskler altid en temperatur, der giver maksimal ydeevne
så hvalerne til stadighed kan generere energi.
Når de konkurrerer om en mage,
udnytter pukkelhvalerne denne evne til fulde.
Hannerne jager en enkelt hun.
Det handler om meget mere end fart.
Hannerne holder sig så tæt på hunnen som muligt,
så hun kan bedømme deres styrke og udholdenhed.
Kaskader af bobler skal afskrække rivaler.
Hannerne støder ind i hinanden.
Nogle bliver efterladt, men kæmper stadig.
Hovedgruppen fortsætter jagten,
lige i halen på hunnen.
Så stopper hun pludselig.
Hun står stille i vandet.
Løbet er slut.
Hun har truffet sit valg.
Hun lader én han nærme sig.
Pattedyrene har erobret alle levesteder på Jorden.
Jord, luft og vand.
Asteroidenedslaget havde forvandlet pattedyr fra ydmyge underhunde
til en global magt.
Sådan er tilfældighedernes spil i historien om livet på vores klode.
Men der er endnu et kapitel i historien om pattedyrene, der skal fortælles.
For to en halv million år siden
stod pattedyrene over for en ny udfordring.
Den langsomme afkøling af kloden blev intensiveret.
Starten på en istid.
Fra den frosne ødemark opstod der et nyt dynasti.
Et pattedyr, der var mere intelligent og tilpasningsdygtigt end nogensinde.
Det farligste dyr, verden nogensinde havde set.
Tekster af: Maiken Waldorff