A Földön kialakult élet négymilliárd éve során
számtalan faj emelkedett fel…
és bukott el.
Ám egy figyelemre méltó dinasztia minden addiginál nagyobb hatást gyakorolt.
Az emlősök.
Következik legendás útjuk története,
mely során a világ uralkodóivá váltak.
ÉLET A BOLYGÓNKON
7. FEJEZET
A BOLYGÓ ÖRÖKÖSEI
Az ősi jurakori erdők rejtekében…
az emlősöknek szerény kezdet jutott…
a valaha élt legnagyobb dinasztia uralma idején.
A dinoszauruszok.
Olyan dominánsak voltak,
hogy a korai emlősök az árnyékba kényszerültek.
Többnyire aprók voltak, a fák között húzódtak meg…
távol az óriásoktól.
Éjszaka voltak aktívak,
és fejlett érzékszerveik segítették őket a sötétben.
A dinoszauruszok uralma
korlátot szabott felemelkedésüknek.
De idővel minden megváltozott.
A Föld történetének egyik legerőszakosabb eseménye
új korszakot hirdetett.
A pusztítás ellenére
a bolygó új erőre kapott.
Néhány millió év alatt
ismét erdők borították a szárazföld nagy részét.
Az éghajlat meleg és nyirkos lett,
tökéletes feltételeket teremtve az élet felvirágzásához.
A világ felkészült az evolúció új hullámára.
Az aszteroida súlyos csapást mért az emlősökre,
de néhány kisebb példány
üregekbe menekült, így túlélte.
A dinoszauruszok kihalásával
végre kimerészkedhettek az árnyékból
a szabadba.
Őseihez hasonlóan
az ormányos medve is alkalmazkodott,
így boldogult a dús esőerdőkben.
Rendkívül társaságkedvelő, és együtt biztonságosabb.
Az anya hajlékony orrával szagolja ki az avar alatt lapuló táplálékot.
Évmilliók alatt tökéletesítette, hogy a sötétben keresgéljen.
Mint minden emlős, az ormányos medve is melegvérű,
így éjjel-nappal aktív lehet.
Vagyis a kicsiknek rengeteg energiára van szükségük.
Szerencsére az emlősöknek egyedülálló megoldásuk van erre.
A tej.
Akkor szoptatják kicsinyeiket, amikor akarják,
az sem gond, ha kevés a táplálék.
De nem csak a tej volt a korai emlősök titkos fegyvere.
Az eszükre is hagyatkoztak.
Ez a mai napig nagy jelentőséggel bír.
Costa Rica erdeiben
ez a csuklyásmajom próbálja megoldani a rejtvényt…
miként juthat a zárt kagyló húsához.
Nincs elég ereje ahhoz, hogy feltörje a héját…
de rájött, hogy az ütögetés addig fárasztja a kagylót…
míg végül kinyílik.
Ennek megtanulásához gondolkodás
és koordináció kell.
Ez az intelligencia tette lehetővé főemlős őseik számára,
hogy 50 millió évvel ezelőtt életben maradjanak az erdőben.
Az okos állatok általában kíváncsiak…
és ez a hasznukra válhat.
Ez a nőstény kitapasztalta
és megjegyezte,
hogy hol talál vizet.
De elérhetetlennek tűnik.
Szerencsére van egy leleményes megoldása.
Szivaccsá alakítja a farkát.
De nem minden kihívás szól élelem- és vízkeresésről.
Némelyik gyümölcsöt nem az éhség miatt gyűjtik…
hanem testüket dörzsölik be vele.
Ez a gyümölcs citronellát tartalmaz,
a szúnyogok ki nem állhatják.
A majmok saját rovarriasztót fedeztek fel.
A bosszantó rovarcsípésektől védve
az agyafúrt csuklyásmajmok végre pihenhetnek.
De éppen amikor őseik előrelépést mutattak,
a számukra kedvező meleg, nedves éghajlat változásnak indult.
34 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Az antarktiszi földterület kezdett elszakadni Dél-Amerikától…
teret engedve az új óceáni áramlatoknak…
amelyek hozzájárultak a globális lehűléshez.
Az éghajlat hidegebb lett.
De ez csak a kezdet volt.
Ahogy az Antarktisz egyre hidegebbé és elszigeteltebbé vált,
a hatalmas kontinens megfagyott,
elzárva a bolygó édesvizének nagy részét.
Ahogy a világ északra kiszáradt,
egyre zordabb és nehezebb lett az élet.
A táplálék sokkal jobban szétszóródott,
nehezebb volt megtalálni.
És ahogy a Föld változott,
úgy az emlősök is.
Némelyik hatalmasra nőtt.
Egy hím Megacerops.
Két és fél méter magas,
négy méter hosszú…
és három tonnát nyom.
Mérete lehetővé teszi a távoli táplálékkeresést
és tartalékot biztosít a szűkösebb idők átvészelésére.
Az emlősök már elég nagyok lettek,
hogy a rég letűnt dinoszauruszokkal vetekedjenek.
De a nagyság más következményekkel is jár,
különösen ha párkeresésre kerül a sor.
Ezt a nőstényt már gondosan őrzi egy hím,
sokkal nagyobb a másiknál.
Egy párbajban
súlyosan megsebesítheti ellenfelét.
De a kisebb hímnek talán szerencséje van.
Egy másik nőstény,
és úgy tűnik, egyedül van.
Itt a lehetőség, amire várt.
Riválisa akadt.
Ezúttal egyenlőek az erőviszonyok.
Ezeknél az emlősöknél
számít a méret.
De még a leghatalmasabb Megaceropson
is kifogott a bolygó következő nagy próbatétele.
Az Antarktisz kialakulása globális éghajlati káoszt teremtett.
Az óceáni áramlatok elmozdulásával
és a bolygó kiszáradásával…
az egész hely tűzveszélyessé vált.
Futótüzek pusztítottak a szárazföldeken…
megtisztítva az utat valami egészen más előtt…
amely eddig nem látott kihívás elé állította az emlősöket.
Ahogy a füst eloszlott,
a hamuból egy olyan életforma emelkedett fel,
amely korábban csak az élővilág peremén tengődött.
A fű.
A nagy kiszáradás során gyökeret eresztve
olyan gyorsan terjedt,
hogy hamarosan a föld egyötödét borította.
De a végtelen síkság nem volt az emlősök paradicsoma.
Sokan nem tudták megemészteni a füvet,
és rövidesen kihaltak.
Húszmillió évvel később
napjaink legelő emlősei továbbra is hadban állnak
a zöld megszállóval.
Forradalmi adaptációk egész sorát fejlesztették ki.
Speciális fogazatot,
hogy a fűben lévő szilícium-dioxid
ne kezdje ki…
és hatalmas gyomrot az emésztéshez.
Kicsinyeik elevenen jönnek a világra.
Néhány órán belül lábra is állnak…
és követik a csordát friss hajtások után kutatva.
Az emlősök teljesen meghódították a füves síkságokat.
Hatalmas számuk a kivételes siker legnyilvánvalóbb jele.
De ahogy egyes emlősök fűvel kezdtek táplálkozni,
úgy mások a növényevőket vették célba.
Vadászok.
A csorda sajátosan védekezik a gepárdok száguldó sebessége ellen.
Több szem
időben kiszúrja a veszélyt.
A menekülő felnőttek zűrzavart keltenek, hogy a kisebbek elrejtőzhessenek.
De a nagymacskának van egy terve,
amely ravasz emlősagyából pattant ki.
Pánikot kelteni,
szétkergetni őket,
és célba venni egy magányos borjút.
Kétségbeesetten védve egyetlen borját,
a nőstény gnú ellenáll.
A hajszának még koránt sincs vége.
A gepárd nagyon lemaradt…
de a borjú fárad.
Ahogy a préda elkanyarodik,
a vadászon a sor, hogy az életéért fusson.
A borjú ismét biztonságban van…
de a gepárd visszatér…
és a füves puszta emlősei közti csata ugyanúgy folytatódik,
ahogy eddig évmilliók óta.
2 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Az őskori Dél-Amerikában
a füves puszták ugyanilyen harcnak adtak teret,
csak egészen más állatokkal.
Ez az óriástatu…
szintén emlős.
Habár akkora, mint egy autó.
Talán a Doedicurus nem gyors,
de sebességbeli hiányosságát
páncéljával és halálos farkával ellensúlyozza…
amellyel saját magát és kicsinyeit védi
a leendő ragadozóktól.
Kardfogú tigris…
de még fiatal példány.
Nem jelent komoly fenyegetést.
Még kardszerű fogaival sem.
Most először lát Doedicurust közelről,
és érdekesnek találja védekezését.
A kíváncsisága úrrá lesz rajta.
Minden szögből megvizsgálja.
A kis Doedicurus számára az egyetlen lehetőség, ha nyugton marad.
Az óriástatu páncélja teljesen bevehetetlen…
és ezzel tisztában van.
De van egy nyilvánvaló lehetőség.
A fiatal Doedicurus sokkal kisebb.
Ha fogást talál rajta…
talán fel tudja borítani.
De nem a felnőttek jelenlétében.
Újabb patthelyzet.
Az emlősök közti harcokat mindig is az evolúció hajtotta,
és nem csak a füves pusztákon.
Ötvenmillió évvel ezelőtt
a mai India és Ázsia területe óriási mértékben egymásnak feszült.
Az ütközés az égbe kényszerítette a földet,
létrehozva a hatalmas Himaláját.
Ma már 2500 kilométer hosszú,
majdnem kilenc kilométer magas,
és egyre csak nő.
A fagyos hőmérséklet és ritka levegő miatt
a hegyvidék a legtöbb állat számára lakhatatlan…
de nem mindegyiknek.
A napfénytől elzárt völgy mélyén…
egy hím hópárduc…
egy lezuhant kőszáli kecske tetemére bukkan.
A párduc nagyon öreg,
megviselte a zord hegyi élet.
Ilyen magasságban
rendszeres táplálékra van szüksége, hogy melegen tartsa magát.
De a Himalája jelenti a legnagyobb vadászkihívást.
Magasan a völgy felett egy nőstény…
és a kölykei.
Az idős hím utódai.
Összesen hárman vannak,
bámulatosan beolvadnak környezetükbe.
A hópárducnak vastag a bundája,
nagy a mancsa
és hosszú a farka.
Tökéletesen alkalmazkodik a legnagyobb hideghez
a Föld legmeredekebb játszóterén.
Távol a veszélyes szikláktól…
az anya vadászleckét ad.
A kölykök tanítása és gondozása
az emlősök legfontosabb jellemvonása.
A kölykök közel két évig maradnak az anyjukkal,
hogy megtanulják a túléléshez szükséges fortélyokat a világ peremén.
Ilyen magasságokban minden lehetőséggel élni kell.
Az öreg hím egy csordát követ.
Ebben a merőleges világban a zsákmánya fölé kell kerülnie…
és elég közel
a támadáshoz.
Ezúttal…
a halál mindkettőt magával ragadta.
De a párduc öröksége tovább él.
Néhány hónap múlva
a kölykei elhagyják anyjukat, és egyedül vadásznak…
miután megtanulták a szükséges fortélyokat,
hogy túléljék a világ tetején.
Bár meghódították a szárazföldet,
az emlősök itt nem álltak meg.
Az egyik ágat hajtott, és teljesen más irányba indult el.
Ötvenmillió évvel ezelőtt a denevérek teljesen új birodalmat hoztak létre…
a repüléssel.
Így az állatok sokkal messzebb kereshetnek táplálékot…
és milliószámra gyülekezhetnek.
Napjainkban minden ötödik emlősfaj denevér.
De nem ők voltak az első állatok, amelyek bevették az eget.
Az éjszakai gyűjtögetés után
ezek a gyümölcsevő denevérek sietnek vissza az alvóhelyre…
mert a napfény veszéllyel jár.
Madarak.
Már jóval az emlősök előtt elsajátították a repülést.
Gyorsabbak és erősebbek a denevéreknél…
a sasok halálos karmokkal vannak felvértezve.
De amint leszáll az est,
az ég ismét a denevéreké lesz.
Milliók kelnek szárnyra,
tudva, hogy a biztonság a nagy tömegben
és a közelgő sötétségben rejlik.
Amikor a denevérek a levegőbe emelkedtek,
más emlősök a tengerbe húzódtak.
47 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
A hullámok alatt rejtőző bőséges táplálék vonzotta őket.
Az emlősök útja fokozatosan vezetett az óceánokba.
Ezek a Maiacetusok,
a bálnák két és fél méteres elődei.
A bálnákkal ellentétben idejük nagy részét lustálkodással töltik a szárazföldön.
A vízben kel életre,
amikor halrajokat kerget.
Addig tartózkodik idelent, amíg vissza tudja tartani a levegőt.
Úgy tűnik, mintha két világ között vergődne,
különösen amikor veszélybe kerül.
Az emlős egyetlen mentsvára az intelligenciája,
de nem maradhat itt örökké.
Otodus.
Kétszer akkora, mint a fehér cápa.
Kifinomult érzékszerveivel pontosan tudja zsákmánya tartózkodási helyét,
és nem sieti el a támadást.
A Maiacetus levegője fogytán van.
A nyílt vízben nincs menekvés.
Egy kiugró rész alá bújik.
De fogytán az ideje.
Egy vízmosás nyújt fedezéket.
Megmenekült,
és újra fellélegezhet.
Az emlősökre hosszú út várt, hogy meghódítsák a világ óceánjait,
de csak idő kérdése volt.
A bolygó további hűlése
az élet kirobbanását táplálta…
amely elősegítette napjaink óriásainak megjelenését.
Az emlősök apró szárazföldi állatokból
még a dinoszauruszoktól is nagyobbra nőttek.
Minden lélegzetvételnél
hatékonyabban használja fel az oxigént a Maiacetusnál.
És mivel a bálna melegvérű,
az izmai mindig be vannak melegítve a maximális teljesítményhez…
lehetővé téve a szüntelen energiakitöréseket.
Párválasztáskor
a hímek ezt a képességüket fitogtatva…
hajszolják a nőstényt.
Nem csak a gyorsaságról szól.
A hímek a lehető legközelebb nyomulnak a nőstényhez,
hogy az megítélhesse erejüket és kitartásukat.
A buborékfolyam
megfélemlíti a riválisokat.
A hímek egymásnak feszülnek.
Néhányan lemaradtak
a harc hevében.
A legkitartóbbak folytatják az üldözést…
közvetlen a nőstény nyomában.
Aztán a nőstény
hirtelen megáll.
A vízben lebegve…
lefújta a versenyt.
Meghozta a döntést…
és engedélyt adott az egyik hímnek…
a közeledésre.
Az emlősök meghódították a világ összes élőhelyét…
földet, vizet, levegőt.
Az aszteroida becsapódása esélyt adott az emlősöknek, hogy elnyomottakból…
világhatalomra törjenek.
Ekkora jelentősége van a véletlennek a földi élet történetében.
De az emlősök krónikájából hátra van még egy fejezet.
Két és fél millió évvel ezelőtt
az emlősök új megpróbáltatással néztek szembe.
A bolygó lassú lehűlése felerősödött.
Kezdetét vette a jégkorszak.
A fagyos pusztaságból egy új erő emelkedett ki.
Egy minden korábbinál intelligensebb és alkalmazkodóbb emlős.
A legveszélyesebb fenevad, amelyet a világ valaha is látott.
A feliratot fordította: Juhász Ildikó