În cele patru miliarde de ani de viață pe planetă,
nenumărate specii s-au ridicat…
și au căzut.
Dar o dinastie remarcabilă a avut un impact mai mare decât oricare alta.
Mamiferele.
Aceasta este povestea călătoriei lor grandioase
prin care au devenit stăpânii lumii.
VIAȚA PE PLANETA NOASTRĂ
CAPITOLUL 7
CEI CARE VOR MOȘTENI PĂMÂNTUL
Ascunse în pădurile antice din Jurasic…
mamiferele au avut origini umile…
fiind stăpânite de cea mai mare dinastie care a existat vreodată…
dinozaurii.
Stăpânirea lor era absolută…
încât primele mamifere au rămas în umbră.
În mare parte erau mici, trăind în copaci,
departe de uriași.
Au devenit nocturne,
dezvoltând o serie de simțuri ascuțite care le-a ajutat în beznă.
Sub stăpânirea dinozaurilor,
exista o limită a puterii pe care o puteau dobândi.
Dar, cu timpul, totul s-a schimbat.
Unul dintre cele mai evenimente de pe planetă
a vestit o nouă eră.
În ciuda distrugerilor,
planeta și-a revenit.
În câteva milioane de ani,
pădurile au crescut la loc și au mochetat mare parte din uscat.
Clima devenise caldă și umedă…
creând condiții perfecte pentru ca viața să abunde.
O lume pregătită pentru un nou val de evoluție.
Asteroidul provocase pierderi devastatoare mamiferelor…
dar, unele dintre cele mici,
capabile să se ascundă în vizuini, supraviețuiseră.
Fără dinozauri,
puteau să se aventureze dincolo de umbre
și să iasă la suprafață.
La fel ca strămoșii lor,
coati au multe adaptări
care îi ajută să se dezvolte în pădurea tropicală.
Extrem de sociali, sunt protejați de grup.
Botul flexibil al mamei poate simți hrana ascunsă sub stratul de frunze,
un simț extrem de dezvoltat, perfecționat în milioane de ani de căutări în beznă.
Ca toate mamiferele, coati au sânge cald,
deci pot fi activi tot timpul.
Asta înseamnă că puii au nevoie de multă energie.
Din fericire, mamiferele au dezvoltat o soluție extraordinară.
Laptele.
Își pot hrăni puii oricând vor,
chiar și când hrana se găsește rar.
Dar laptele nu era singura armă secretă a primelor mamifere.
Aveau și o capacitate cerebrală mare.
A rămas la fel de importantă în vremurile noastre.
În pădurile din Costa Rica,
această maimuță capucin încearcă să rezolve o dilemă.
Cum să scoată carnea dintr-o scoică închisă.
Maimuța nu e destul de puternică pentru a sparge cochilia.
Dar, a descoperit că, dacă o lovește repetat, scoica va obosi…
și se va deschide, până la urmă.
Pentru a învăța această lecție e nevoie de un creier mare…
și de coordonare.
Această inteligență unică a permis strămoșilor lor primate
să supraviețuiască în pădure în urmă cu 50 de milioane de ani.
Animalele inteligente tind să fie curioase…
iar asta poate aduce beneficii majore.
Această femelă a învățat
și și-a amintit
unde poate găsi apă.
Dar nu reușește să ajungă la ea.
Din fericire, are o soluție inspirată.
Își folosește coada ca pe un burete.
Dar nu toate provocările lor sunt legate de găsirea hranei și a apei.
Unele fructe nu sunt adunate pentru a fi mâncate…
ci pentru a se freca cu ele.
Fructul conține Citronella,
un ulei pe care țânțarii nu-l suportă.
Maimuțele și-au descoperit propriul insecticid.
Scăpând de insectele enervante,
istețele maimuțe se pot odihni, în sfârșit!
Tocmai când strămoșii lor începuseră să facă progrese,
condițiile calde și umede care le priau au început să se schimbe.
ÎN URMĂ CU 34 DE MILIOANE DE ANI
Uscatul antarctic a început să se despartă de America de Sud…
creând spațiu pentru noi curenți oceanici…
care au dus la o răcire globală.
Clima trecea la un stadiu mai rece.
Dar acesta era doar începutul.
Pe măsură ce Antarctica devenea mai rece și mai izolată,
imensul continent a înghețat,
blocând mare parte din apa dulce a planetei.
Când zona de nord s-a uscat,
a devenit un loc mai aspru și mai neprimitor.
Hrana a devenit mai risipită,
mai greu de găsit.
Odată cu schimbarea Pământului,
au făcut-o și mamiferele.
Unele deveniseră uriașe.
Un mascul de Megacerops.
Înalt de 2,5 metri,
lung de 4 metri…
și cântărind 3 tone.
Mărimea sa i-a permis să călătorească pe distanțe mari în căutarea hranei…
și i-a asigurat rezerve pentru vremuri potrivnice.
Mamiferele deveniseră destul de mari ca să rivalizeze cu dinozaurii dispăruți.
Dar, să fii mare are și alte consecințe…
mai ales când vine vorba de găsirea unei partenere.
Femela este deja păzită îndeaproape de un mascul
mult mai mare decât el.
Dacă e provocat,
și-ar putea răni grav rivalul.
Dar masculul mai mic ar putea avea noroc.
Vede o altă femelă
și pare să fie singură.
Asta e șansa mult așteptată.
Are un rival.
De data aceasta, sunt egali ca forță.
La aceste mamifere
mărimea contează.
Dar nici cel mai puternic Megacerops
n-a putut birui următoarea mare provocare a planetei.
Formarea Antarcticii crea un haos climatic global.
Când curenții oceanici s-au schimbat
și planeta s-a uscat,
a devenit un butoi cu pulbere.
Incendiile de vegetație au pustiit pământul…
făcând loc pentru ceva cu totul diferit…
ceva ce avea să schimbe mamiferele ca niciodată până atunci.
Când s-a risipit fumul,
din cenușă s-a ridicat
o formă de viață care supraviețuise doar pe margini până atunci.
Iarba.
Prinzând rădăcini în timpul marii uscăciuni…
s-a răspândit atât de repede,
încât curând avea să acopere o cincime din uscat.
Dar câmpiile nesfârșite nu erau un paradis pentru mamifere.
Multe n-au putut digera iarba
și au dispărut la scurt timp.
După 20 de milioane de ani,
mamiferele care pasc din zilele noastre au rămas prinse în cursa înarmării
cu acest invadator verde.
Au dezvoltat o întreagă serie de adaptări inovatoare.
Dantură specializată,
întărită pentru a împiedica silica din iarbă
s-o deterioreze…
și burți uriașe pentru a o procesa.
Puii lor se nasc complet formați…
capabili să meargă după câteva ore de la naștere…
și să-și urmeze turma în căutarea pâlcurilor proaspete.
Mamiferele au cucerit cu adevărat câmpiile ierboase…
numărul lor uriaș fiind semnul evident al acestui succes excepțional.
Așa cum unele mamifere au evoluat să se hrănească cu iarbă,
altele au evoluat să se hrănească cu erbivorele.
Prădătorii.
Turma are propria apărare împotriva vitezei amețitoare a ghepardului.
Multe perechi de ochi
văd pericolul din timp.
Haosul creat de alergare creează confuzie, iar puii se pot ascunde între ele.
Dar felina are un plan…
creat de creierul ei isteț de mamifer.
Să sperie turma,
să le despartă
și să vizeze un pui rămas în urmă.
Disperată să-și protejeze singurul pui,
femela gnu ripostează.
Urmărirea încă nu s-a terminat.
Ghepardul a pierdut mult teren…
dar puiul obosește.
Când puiul schimbă direcția,
acum vânătorul trebuie să scape cu fuga.
Puiul e din nou în siguranță…
dar ghepardul se va întoarce…
iar războiul dintre mamiferele de pajiște va continua,
așa cum se întâmplă de milioane de ani.
ÎN URMĂ CU 2 MILIOANE DE ANI
În America de Sud preistorică,
pajiștile au fost terenul aceleiași lupte…
dar cu animale foarte diferite.
Acest tatu uriaș…
este un mamifer…
deși e de mărimea unui automobil.
Poate că Doedicurus nu e rapid,
dar pentru lipsa de viteză
compensează cu plăcile cornoase și cu coada lor letală…
adaptări care îi protejează pe ei și pe puii lor
de orice așa-zis prădător.
Smilodon…
dar e un june.
Nu e o amenințare serioasă…
nici măcar cu colții săi ascuțiți.
Nu a mai văzut un Doedicurus de aproape,
iar apărarea lui i se pare interesantă.
Curiozitatea îl copleșește.
Îl analizează din toate unghiurile.
Puiul de Doedicurus nu poate decât să stea nemișcat.
Armura uriașului tatu e impenetrabilă…
și ei o știu.
Dar există o șansă evidentă.
Puiul de Doedicurus e mult mai mic.
Dacă reușește să-l înhațe…
poate că va reuși să-l răstoarne.
Dar nu cât sunt adulții în preajmă.
Încă un impas.
Luptele dintre mamifere mereu le-au stimulat evoluția,
iar asta nu se rezumă doar la pajiști.
Acum 50 de milioane de ani,
India și Asia de acum s-au ciocnit la o scară monumentală.
Coliziunea a împins pământul spre cer,
creând semeții Himalaya.
În zilele noastre, se întind pe 2.500 de kilometri,
cu o înălțime de aproape 9 kilometri
și încă se ridică.
Cu temperaturi de îngheț și aer rarefiat,
munții aceștia sunt prea ostili pentru majoritatea animalelor…
dar nu pentru toate.
Într-o vale mohorâtă…
un leopard de zăpadă…
și un ibex care a suferit o cădere mortală.
Leopardul e foarte bătrân,
la capătul puterilor după o viață dură pe munte.
La aceste altitudini, mamiferele trebuie să mănânce regulat pentru a le fi cald.
Dar Himalaya sunt provocarea supremă pentru vânătoare.
Deasupra văii, o femelă…
și puii ei, zămisliți cu masculul bătrân.
Trei în total,
toți camuflați nemaipomenit.
Leoparzii de zăpadă au blană groasă,
labe mari
și cozi lungi…
adaptări perfecte la cea mai rece
și abruptă creșă de pe Pământ.
Departe de râpele periculoase,
mama începe o lecție de vânătoare.
Învățarea și îngrijirea puiului sunt
trăsături esențiale ale mamiferelor.
Acești pui vor rămâne lângă mama lor aproape doi ani…
învățând deprinderile necesare pentru a supraviețui la limita vieții.
La aceste altitudini, trebuie să profite de orice oportunitate.
Bătrânul mascul urmărește o turmă.
În această lume verticală, trebuie să ajungă deasupra prăzii…
și destul de aproape…
pentru o ambuscadă.
De data aceasta,
moartea i-a luat pe amândoi.
Dar moștenirea leopardului va dăinui.
Peste câteva luni,
puii lui vor pleca de lângă mama lor și vor începe să vâneze singuri…
după ce au învățat toate deprinderile
ca să supraviețuiască în vârful lumii.
Deși cuceriseră uscatul,
mamiferele nu s-au oprit acolo.
Unul s-a ramificat și a mers într-o direcție cu totul diferită.
În urmă cu 50 de milioane de ani, liliecii au deschis porțile altui tărâm…
prin zbor.
Zborul permite animalelor să caute hrană și mai departe…
și să se adune cu milioanele.
Astăzi, unul din cinci din toate speciile de mamifere este un liliac.
Dar liliecii n-au fost primele animale care au luat drumul aerului.
După ce au căutat hrană noaptea,
acești lilieci frugivori se grăbesc să revină la adăpost…
deoarece lumina zilei aduce și pericol.
Păsările.
Au luat drumul aerului cu mult înaintea mamiferelor.
Mai rapizi și mai puternici decât liliecii…
vulturii sunt înarmați cu gheare mortale.
Dar, odată cu apusul,
cerul aparține din nou liliecilor.
Milioane pornesc în zbor,
știind că sunt protejați în grup
și de întunericul care se lasă.
Odată cu prima mișcare a liliecilor pe cer,
alte mamifere se mutau în mare…
ÎN URMĂ CU 47 DE MILIOANE DE ANI
…atrase de hrana abundentă ascunsă sub valuri.
Drumul mamiferelor spre oceane a fost unul progresiv.
Aceștia sunt Maiacetus,
strămoșii de doi metri și jumătate ai balenelor.
Dar, spre deosebire de balene, își petrec mare parte din timp pe uscat.
Dar în apă prind viață cu adevărat…
urmărind bancuri de pești.
Timpul lui sub apă e limitat de cât își poate ține respirația.
Pare prins între două lumi,
mai ales în fața pericolului.
Inteligența mamiferului este singura lui apărare…
dar nu poate rămâne sub apă.
Otodus.
De două ori mai lung decât marele rechin alb.
Cu simțuri extrem de ascuțite, îi poate găsi locația exactă
și nu se grăbește să atace.
Maiacetus rămâne fără aer.
În ape deschise, nu are scăpare.
O surplombă îi oferă refugiu.
Dar i se scurge timpul.
O viroagă îl protejează.
În siguranță
și putând să respire din nou.
Mamiferele mai aveau mult până să devină stăpânele oceanelor,
dar era doar o chestiune de timp.
Pe măsură ce planeta s-a răcit,
a alimentat o explozie de viață…
permițând uriașilor de azi să evolueze.
Mamiferele au trecut de la mici animale terestre…
la unele mai mari decât dinozaurii.
Cu fiecare suflare uriașă,
folosesc oxigenul mult mai eficient decât Maiacetus.
Având sânge cald,
mușchii lor sunt mereu la temperatura pentru performanță maximă…
permițând balenelor să genereze impulsuri susținute de energie.
Când concurează pentru o parteneră,
masculii cu cocoașă profită de această abilitate…
urmărind o singură femelă.
Nu e vorba doar de viteză.
Masculii stau cât mai aproape de femelă,
ca ea să le poată evalua forța și anduranța.
Jetul de bule
intimidează rivalii.
Masculii se lovesc între ei.
Unii rămân în urmă,
încă luptându-se.
Grupul principal continuă…
urmărind femela de aproape.
Apoi, deodată,
ea se oprește.
Plutind în apă…
anulează cursa.
S-a hotărât…
și a permis unui mascul…
să se apropie.
Mamiferele au cucerit fiecare habitat de pe Pământ…
pământ, aer și apă.
Atacul asteroidului a permis mamiferelor să devină din animale oropsite…
într-o putere globală.
Șansa are un asemenea impact în istoria vieții pe planeta noastră.
Dar mai este un capitol din povestea mamiferelor care încă n-a fost spus.
Acum 2,5 milioane de ani,
mamiferele se confruntau cu o nouă provocare.
Ceea ce fusese o răcire lentă a planetei s-a intensificat.
Începutul epocii de gheață.
Din pustiurile sale de gheață avea să răsară o nouă putere…
un mamifer cu mai multă inteligență și adaptabilitate decât oricare altul…
cel mai periculos animal pe care l-a văzut planeta vreodată.
Subtitrarea: Ramona Coman