Under de fyra miljarder åren av liv på vår planet
har oräkneliga arter stigit upp
och fallit.
Men en anmärkningsvärd dynasti har haft större inverkan än nån annan.
Däggdjuren.
Det här är berättelsen om deras episka resa
till att bli världens härskare.
KAPITEL 7
Dolda i juraperiodens skogar
kom däggdjur från en blygsam bakgrund.
De som härskade över dem var den största dynasti som nånsin levt:
Dinosaurierna.
De dominerade så fullkomligt
att tidiga däggdjur höll sig i skymundan.
Vanligtvis var de små och höll sig i träden,
borta från jättarna.
De blev nattaktiva
och utvecklade en rad förhöjda sinnen som hjälpte dem i mörkret.
Under dinosauriernas styre
fanns det en gräns för hur långt de kunde stiga.
Men med tiden förändras allt.
En av de mest våldsamma händelserna i vår planets historia
inledde en ny era.
Trots förödelsen
återhämtade sig planeten.
Inom några miljoner år
hade skogarna återhämtat sig och täckt mycket av marken.
Klimatet blev varmt och fuktigt,
de perfekta förhållandena för att liv skulle frodas.
En värld redo för en ny evolution.
Asteroiden hade orsakat förödande förluster för däggdjuren,
men några av de mindre
som kunde gömma sig i hål, hade överlevt.
Befriade från dinosaurierna
vågade de sig äntligen ut ur skuggorna
och ut i det fria.
Liksom sina förfäder
har näsbjörnar många anpassningar
som hjälper dem att frodas i den bördiga regnskogen.
De är extremt sociala, och att vara flera gör dem tryggare.
Moderns flexibla näsa kan känna doften av föda under en lövhög,
ett supersinne som finslipats över miljontals år av att söka föda i mörkret.
Som alla däggdjur är näsbjörnar varmblodiga,
så de kan vara aktiva vilken tid som helst.
Det innebär att ungarna behöver mycket energi.
Lyckligtvis har däggdjuren utvecklat en enastående lösning:
Mjölk.
De kan mata sina ungar när de vill,
även när det är ont om mat.
Men mjölk var inte de tidiga däggdjurens enda hemliga vapen.
De hade också hjärnkapacitet.
Och det är lika viktigt än idag.
I Costa Ricas skogar
försöker den här kapucinapan lösa ett pussel,
hur man får ut köttet från en stängd mussla.
Apan är inte stark nog för att knäcka skalet,
men den har upptäckt att upprepat hamrande tröttar ut musslan
tills den äntligen öppnar sig.
Att lära sig den läxan kräver en stor hjärna
och koordination.
Denna unika intelligens gjorde att deras primat-förfäder
kunde överleva i skogen för 50 miljoner år sedan.
Smarta djur tenderar att vara nyfikna,
och det kan ge stor utdelning.
Den här honan har lärt sig
och kommit ihåg
var hon kan hitta vatten.
Men det är för djupt för att nå.
Som tur är har hon en smart lösning.
Hon använder svansen som en svamp.
Men alla deras utmaningar handlar inte om att hitta mat och vatten.
Vissa frukter samlas inte in för att ätas
utan för att smörja in deras kroppar.
Frukten innehåller citronellaolja,
en olja som myggor inte tål.
Aporna har upptäckt sitt eget insektsmedel.
Fria från irriterande bitande insekter
kan de smarta kapucinerna äntligen slappna av.
Men precis när våra förfäder började göra framsteg
började de varma våta miljöerna som de hade frodats i att ändras.
34 MILJONER ÅR SEDAN
Den antarktiska landmassan började sära på sig från Sydamerika
vilket skapade utrymme för nya havsströmmar
som drev på global nedkylning.
Klimatet förändrades till ett nytt, kallare tillstånd.
Men det var bara början.
När Antarktis blev kallare och mer isolerat
frös den enorma kontinenten
och låste in mycket av planetens sötvatten.
När världen längre norrut torkade ut
blev det en svårare plats att leva på.
Föda blev glesare
och svårare att hitta.
Och när jorden förändrades
förändrades även däggdjuren.
Vissa blev enorma.
En manlig megacerops.
Två och en halv meter lång,
fyra meter lång
och en vikt på tre ton.
Dess enorma storlek gör att den kan färdas långt i jakt på föda,
och den försäkrar att den har reserver i kärvare tider.
Däggdjur var nu nästan lika stora som de försvunna dinosaurierna.
Men att vara stor har andra implikationer,
särskilt när det gäller att hitta en partner.
Den här honan vaktas redan av en hane som är mycket större än den första.
Om han utmanas
kan han skada motståndaren allvarligt.
Men den mindre hanen kan ha tur.
En annan hona,
och hon verkar vara ensam.
Det är chansen han har väntat på.
Han har en rival.
Den här gången är de jämnstora.
För de här däggdjuren
har storleken betydelse.
Men inte ens de starkaste av megaceropsarna
kunde övervinna planetens nästa stora utmaning.
Bildandet av Antarktis skapade ett globalt klimatkaos.
När havsströmmarna förändrades
och planeten torkade ut
blev det en krutdurk.
Skogsbränder drog fram
och banade väg för nåt helt annat,
nåt som skulle utmana däggdjur som aldrig förr.
När röken lättade reste sig ur askan
en livsform som tidigare bara hade överlevt i marginalen:
Gräs.
Det slog rot under den stora torkan
och spred sig så snabbt
att det snart skulle täcka 1/5 av land.
Men de ändlösa slätterna var inget paradis för däggdjuren.
Många kunde inte äta gräs
och blev snart utrotade.
Tjugo miljoner år senare
är dagens betande däggdjur kvar i en kapprustning
mot denna gröna inkräktare.
De har utvecklat en mängd banbrytande anpassningar.
Specialiserade tänder,
förstärkta för att förhindra kiseldioxid i gräset
från att slita ut dem,
och jättestora magar för att bearbeta allt.
Deras ungar föds fullt utvecklade.
De kan gå inom några timmar efter födseln
och följa deras hjord i jakt på färsk betesmark.
Däggdjuren har verkligen erövrat grässlätterna.
Deras stora antal är störta tecknet på denna unika framgång.
Men när vissa däggdjur utvecklades för att livnära sig på gräset
utvecklades andra för att livnära sig på de som betar.
Jägare.
Flocken har sitt eget försvar mot gepardernas snabbhet.
Många ögon
upptäcker faran tidigt.
Springande kroppar skapar förvirring där de unga kan gömma sig.
Men den stora katten har en plan
skapad av dess smarta däggdjurshjärna:
Panikslå hjorden,
dela på dem
och sikta på en ensam kalv.
Desperat att försvara sin enda kalv
kontrar gnuhonan.
Jakten är långt ifrån över.
Geparden har tappat mark,
men kalven börjar bli trött.
När ungen vänder
är det jägaren som nu måste fly för sitt liv.
Kalven är trygg igen,
men geparden kommer tillbaka,
och kriget mellan gräsmarksdäggdjuren fortsätter
som det har gjort i miljontals år.
TVÅ MILJONER ÅR SEDAN
I det förhistoriska Sydamerika
utspelade sig samma kamp på gräsmarkerna
men med väldigt annorlunda djur.
Den här jättebältan
är också ett däggdjur,
men det är stort som en bil.
Doedicurusar kanske inte är snabba,
men vad de saknar i snabbhet
kompenserar de med rustning och deras dödliga svans,
anpassningar som skyddar dem och deras ungar
från eventuella rovdjur.
En smilodon,
men bara en yngling.
Han är inget allvarligt hot.
Inte ens med sina dolkliknande tänder.
Han har aldrig sett en doedicurus på nära håll,
och deras försvar är spännande.
Hans nyfikenhet tar överhanden.
Han utforskar alla vinklar.
För doedicurus-ungen är det enda alternativet att stanna.
Jättebältornas rustning är helt ogenomtränglig,
och de vet det.
Men det finns en uppenbar möjlighet.
Doedicurus-ungen är mycket mindre.
Om han får grepp om den
kanske han kan vända på den.
Men inte med de vuxna i närheten.
Ännu ett dödläge.
Strider mellan däggdjuren har alltid drivit på deras utveckling,
och de sker inte bara på grässlätterna.
För 50 miljoner år sedan
kolliderade det som nu är Indien och Asien.
Kollisionen tvingade marken upp i himlen
vilket skapade den höga bergskedjan Himalaya.
Idag är den 2 500 kilometer lång,
nästan nio kilometer hög,
och den växer fortfarande.
Med kalla temperaturer och tun luft
är dessa berg obeboeliga för de flesta djur
men inte alla.
Djupt nere i en skuggig dal
finns en snöleopardhane
och en stenbock som har fallit till sin död.
Leoparden är väldigt gammal,
tärd av sitt hårda bergsliv.
På dessa höjder måste däggdjur äta regelbundet för att hålla sig varma.
Men Himalaya innebär den ultimata jaktutmaningen.
Högt över dalen finns en hona
och hennes ungar,
avlade av hanen.
Tre av dem totalt.
Alla otroligt kamouflerade.
Snöleoparder har tjock päls,
stora tassar
och långa svansar,
perfekta anpassningar för den kallaste
och brantaste barnkammaren på jorden.
Borta från de farliga klipporna
inleder mamman en jaktlektion.
Att lära och ta hand om sina ungar
är en viktig egenskap hos däggdjur.
De här ungarna stannar med sin mor i nästan två år
och lär sig färdigheterna som behövs för att överleva på livets brant.
På dessa höjder måste man ta alla chanser.
Den gamla hanen följer efter en flock.
I denna vertikala värld måste han ta sig ovanför sitt byte
och nära nog
för ett bakhåll.
Den här gången
dog båda två.
Men leopardens arv lever vidare.
Om några månader
kommer hans ungar att lämna sin mor och börja jaga ensamma.
Då har de lärt sig alla färdigheter de behöver
för att överleva på toppen av världen.
Trots att de hade erövrat land
slutade inte däggdjuren där.
Ett förgrenade sig och gick i en helt annan riktning.
För 50 miljoner år sedan öppnade fladdermöss upp en helt ny värld
genom att flyga.
Att flyga låter djur söka efter föda mycket längre bort
och samlas i miljontals.
Idag är en av fem av alla däggdjursarter en fladdermus.
Men fladdermöss var inte de första djuren som började flyga.
Efter att ha tillbringat natten med att söka föda
skyndar sig dessa fruktfladdermöss för att återvända till boplatsen,
för med dagsljus kommer fara.
Fåglar.
De utvecklade sin flygförmåga långt före däggdjuren.
De är snabbare och starkare än fladdermöss,
och örnar är beväpnade med dödliga klor.
Men när skymningen kommer
tillhör himlen fladdermössen igen.
Miljontals börjar flyga
i vetskap om att deras antal gör dem trygga,
och så gör även det stundande mörkret.
Samtidigt som fladdermöss först flyttade upp i luften
flyttade andra däggdjur ut i havet…
47 MILJONER ÅR SEDAN
…attraherade av överflödet av föda som dolde sig under vågorna.
Däggdjurens resa in i haven skedde gradvis.
Det här är maiacetus,
två och en halv meter långa förfäder till valarna.
Men till skillnad från valar tillbringar de mycket tid på att lata sig på land.
Det är i vattnet som de lever upp
och jagar fiskstim.
Hans tid här begränsas av hur länge han kan hålla andan.
Han verkar fångad mellan två världar,
särskilt när han står inför fara.
Däggdjurets intelligens är hans enda försvar,
men han kan inte stanna här för evigt.
Otodus.
Dubbelt så lång som en vithaj.
Med finstämda sinnen kan den lokalisera dess exakta position,
och den har ingen brådska.
Maiacetusen börjar få slut på luft.
I öppet vatten går det inte att komma undan.
En utskjutande sten ger skydd.
Men tiden börjar rinna ut.
En ravin ger skydd.
I trygghet,
och den kan andas igen.
Däggdjuren hade en lång väg att gå för att bemästra världshaven,
men det var bara en tidsfråga.
När planeten fortsatte att svalna
skedde en explosion av liv
vilket gjorde att nutidens jättar kunde utvecklas.
Däggdjuren hade gått från att vara små landdjur
till att vara större än dinosaurier.
Med varje stort andetag
använder de syre mycket mer effektivt än maiacetus.
Och eftersom de är varmblodiga
har deras muskler alltid rätt temperatur för maximal prestation
vilket gör att valarna klarar av ihållande kraftansträngningar.
När de kämpar om en partner
utnyttjar knölvalshanar den förmågan till fullo
under uppvaktandet av en hona.
Det handlar om mer än snabbhet.
Hanarna håller sig så nära honan som möjligt
så att hon kan bedöma deras styrka och uthållighet.
Att skapa bubblor
skrämmer rivaler.
Hanarna plöjer in i varandra.
Vissa lämnas kvar
när de fortfarande kämpar.
Huvudgruppen fortsätter jakten
tätt inpå honan.
Men plötsligt
så stannar hon.
Hon är stilla i vattnet
och har blåst av loppet.
Hon har fattat sitt beslut
och låtit en hane
närma sig.
Däggdjuren har erövrat varenda livsmiljö på jorden.
Land, luft och hav.
Asteroiden gjorde det möjligt för däggdjuren att gå från ett underläge
till att bli en global makt.
Sådan är slumpens roll i historien om livet på vår planet.
Men det återstår ett kapitel i däggdjurens historia.
För två och en halv miljon år sen
stod däggdjuren inför en ny utmaning.
Det som hade varit ett långsam svalnande av planeten intensifierades.
Början på en istid.
Från dess frusna ödemarker skulle en ny kraft komma.
Ett däggdjur beväpnat med mer intelligens och anpassningsförmåga än nåt tidigare.
Det farligaste djuret som världen nånsin skådat.
Undertexter: Daniel Rehnfeldt