I 90 % af vores klodes historie
har den været for varm til, at is har kunnet dannes.
Så da istiden ramte for to en halv million år siden,
var dens indvirkning enorm.
Dette er historien om, da kloden frøs til is,
og der opstod et dynasti,
der bragte livet på randen af udryddelse.
LIVET PÅ VORES KLODE
KAPITEL 8
EN ÆRA AF IS OG ILD
I DAG
Yellowstone er et af de koldeste steder i Amerika.
Om vinteren minder temperaturforholdene
om forholdene under istiden.
Temperaturen kan falde til under 50 minusgrader.
Kun dyr, der er bygget til kulden, kan overleve.
En bisons tykke pels tilbyder så god isolering,
at de kræver lidt energi for at holde varmen.
Det er heldigt, da det er svært at finde græs under sneen.
Men bisoner er ikke de eneste sultne dyr her.
Ulve kan også modstå de koldeste vintre
og har jagtet bisoner i Amerika i mere end 100.000 år.
For at adskille bisonerne skal ulvekoblet sætte dem i bevægelse.
Panik giver ulvene kontrol.
Flokken skal holde sammen.
En fejltrin kan være fatalt.
Men bisonerne kan ikke løbe for evigt, især ikke i den dybe sne.
Deres eneste håb er at konfrontere deres forfølgere.
Først da opgiver koblet endelig.
Men uanset hvor de går hen, følger ulvene efter.
Gamle fjender, der har kæmpet den samme kamp i årtusinder.
Men disse arvefjender er heldige.
De kan glæde sig til vinterens afslutning og forårets komme.
Men der var engang, hvor vinteren aldrig sluttede.
FOR 2,5 MILLIONER ÅR SIDEN
For to en halv million år siden
ændrede Jordens kredsløb, havstrømme og kuldioxidniveauer sig,
hvilket førte til en brat afkøling af kloden.
Den store istid var begyndt.
Den begyndte med en lillebitte ting.
I sig selv er et snefnug et skrøbeligt frossent vidunder.
Ikke to er ens.
Men sammen ændrede snefnug verden.
Da der ikke var varme somre til at smelte den,
dækkede sneen snart den nordlige halvkugle.
I løbet af tusinder af år blev den komprimeret
og dannede permanente iskapper, der var flere kilometer tykke.
I dette stille rige
frøs alt liv ihjel.
Men syd for iskapperne
blev en ny verden blev skabt, hvor livet kunne trives.
Den strakte sig om næsten hele den nordlige halvkugle.
Tundraen blev Jordens største levested.
FOR 20.000 ÅR SIDEN
Pattedyr, der tilpassede sig til kulden, dominerede disse iskolde stepper,
herunder de største og mest ikoniske af dem alle.
Uldhårede mammutter.
Deres elefantlignende forfædre forlod Afrika millioner af år tidligere
og udviklede sig til disse perfekt tilpassede dyr.
Lang pels, små ører og korte haler
hjælper dem med at holde på varmen.
Deres fører er en gammel hun, matriarken,
der videregiver sin viden gennem generationerne.
Det er afgørende for at beskytte fremtidige generationer.
De er større end nutidens løver.
Huleløver kan nedlægge selv det største bytte,
Men et mindre bytte er lettere.
I det åbne landskab forsøger de frække kattedyr slet ikke at gemme sig.
I stedet venter de på det rette øjeblik.
Ungen skal blive tæt på sine beskyttere.
Men jægerne holder øje med ham.
Mammutterne danner en mur af stødtænder,
men løverne har ikke travlt.
Matriarken har fået nok.
Men en af jægerne ser en mulighed.
Teenageren forlader aldrig flokken igen.
Nu er løverne i forsvarsposition.
Ungens mor ved, at slaget er tabt.
De har intet andet valg end at trække sig og beskytte dem, der er tilbage.
De må fortsætte deres vandring
gennem det kolde tundralandskab.
Selvom isen aldrig dækkede hele kloden,
kunne dens virkning mærkes overalt på Jorden.
Nogle gange på uventede måder.
Da det meste af verdens vand var indefrosset,
blev landjorden mere og mere tør.
Det er solsiden af en istid.
Syd for tundraen voksede ørkenerne til næsten dobbelt størrelse
og opslugte alt på deres vej.
Kun ørkenspecialister udviklet til at modstå ekstrem varme
kunne overleve under så fjendtlige forhold.
Men udtørringen stoppede ikke der.
Endnu længere sydpå blev Afrikas tropiske regnskove,
der havde været stabile levesteder i over 50 millioner år,
næsten helt udryddet.
I deres sted opstod et vidstrakt område med tørre skov- og græsarealer.
Indvirkningen på livet var enorm, ikke mindst på én gruppe dyr.
Primaterne.
Bavianer har 94 % af deres DNA til fælles dna os,
og vi har en vigtig del af vores historie til fælles.
Nedstigningen fra trætoppene til et liv på skovbunden.
Hernede mødte der vores fætre mange nye udfordringer under istiden.
Det er farligere at leve nede på jorden…
…hvor der også lever store rovdyr.
Men hvad primater mangler i styrke og størrelse,
kompenserer vi for med intelligens og store familier.
Men det er en konstant udfordring at finde nok mad til at mætte mange munde.
Så når der findes mad, er der rift om den.
De værdifulde ressourcer
giver anledning til sammenstød.
Ikke mindst med ens egen slags.
En rivaliserende flok, der ikke har lyst til at dele.
I den tørre skov er hver frugt værd at kæmpe for
…og hver kamp gælder.
Den rivaliserende flok trækker sig.
Men de kommer tilbage.
For at overvinde udfordringerne i en mere fjendtlig verden
var primater afhængige af deres sociale intelligens,
en egenskab, der med tiden
førte til, at en art af primater opnåede global dominans.
FOR 16.000 ÅR SIDEN
Dannelsen af is nordpå påvirkede klimaet over hele kloden.
Men da livet begyndte at vænne sig til mere kolde og tørre forhold,
ændrede alt sig.
Isen begyndte at smelte, da Jordens kredsløb ændrede sig igen,
og den globale temperatur begyndte at stige.
Det, der startede som små strømme af smeltevand,
blev snart til en syndflod.
I Nordamerika dannede smeltevandet en enorm gletsjersø,
der var 600 meter dyb og strakte sig over 10.000 kvadratkilometer.
Det eneste, der forhindrede vandet i at oversvømme landet mod vest,
var en tårnhøj mur af is.
På den anden side var muren næsten en kilometer høj.
Den var en ustoppelig barriere…
…men ikke meget længere.
Da temperaturen blev ved med at stige, og smeltevandssøen voksede,
voksede presset bagfra.
Inden længe begyndte muren at krakelere indefra…
…indtil den til sidst styrtede sammen.
På et øjeblik frigives en sø på størrelse med Det Irske Hav.
Tredive kilometer sydpå
ses de første tegn på den kommende apokalypse.
Rystelser.
De fornemmer fare…
…men der er ingen skjulesteder.
Det første, de ser, er en mur af støv.
Den hundrede meter høje mur indvarsler en gigantisk tsunami.
På bare ti timer
sprænger vandmasserne en 800 kilometer lang flod
gennem det amerikanske kontinent, hele vejen til havet.
Naturfænomener, det ellers ville tage årtusinder at danne,
skabes på få timer.
Men disse syn er kortvarige.
Et par dage senere
er der kun en uhyggelig stilhed tilbage.
De uudslettelige ar fra stormfloden ses stadig i det amerikanske landskab i dag.
Men siden istidens begyndelse,
har været mere end 50 cyklusser, hvor is er blevet dannet og smeltet
og har forårsaget episke oversvømmelser.
Da uroen fra den sidste store afsmeltning havde lagt sig,
vendte balancen langsomt tilbage på landjorden.
Regnen faldt mere regelmæssigt, så skovene kom tilbage.
Ørkenerne blev mindre og grønnere, da vandet igen kom tilbage.
Og hvor der er vand, er der basis for liv.
Donau-deltaet i Europa er et af de største vådområder i verden.
Det opstod efter den sidste store afsmeltning
og blev snart hjemsted for et væld af dyreliv.
Med en sådan overflod af mad
rejser hvidskæggede terner tusindvis af kilometer
for at yngle i disse farvande.
Det er det perfekte sted at stifte familie.
Men rejsen har været forgæves,
hvis en han kommer for sent til at finde en hun.
Han kan kun se andres succes.
Nu hvor hans rival er væk, har han en chance.
Mad er en god gave.
Hun er dog ikke imponeret.
Han prøver alligevel lykken.
Men uden held.
Den afviste han må spise alene.
Kun når livet er så rigt, kan hunner tillade sig at være så kræsne.
Afslutningen på istiden indvarslede ikke kun en tid med overflod,
men også en tid med stor klimastabilitet.
En tid kendt som holocæn.
FOR 11.700 ÅR SIDEN
I denne periode herskede varme, våde forhold,
og de gennemsnitlige globale temperaturer svingede med mindre end en grad celsius,
så livet kunne blomstre overalt i verden.
Hver art kunne sporer sine aner i en ubrudt linje
fire milliarder år tilbage til livets oprindelse på Jorden.
Men ikke alt trivedes under holocæn.
En sær og selektiv udryddelse fandt sted.
Over hele kloden forsvandt de største landdyr.
Mammutter, huleløver og hundredvis af andre arter forsvandt.
Nordamerika var særligt hårdt ramt og mistede over 70 % af sine store dyr.
Men ikke alle.
Da deres konkurrenter var væk, indtog bisoner de store sletter,
hvor de færdedes i store flokke.
Men de var ikke alene.
Da udvalget af store byttedyr blev mindre,
blev bisoner det foretrukne bytte for andre overlevende.
Gamle fjender.
Deres bedste forsvar er at holde udkig efter faren,
holde sammen og roligt gå videre.
Men de er ikke almindelige jægere.
I istiden opstod et nyt slags rovdyr.
Ligesom ulve jagede vi i grupper.
Og hvad vi manglede i styrke og hurtighed,
kompenserede vi for med intelligens og list.
Udviklingen af vores store, komplekse hjerner
adskilte os fra andre primater
og gjorde os i stand til at jage på stadig mere sofistikerede måder.
Ved at efterligne ulve
og ved at bruge omhyggeligt placerede stenbunker,
drev jægere bisoner sammen over flere kilometer,
indtil de var præcis, hvor de ville have dem.
Først da nærmer de sig flokken bagfra.
Hvis de viser sig for tidligt,
vil flere dages arbejde være spildt.
De belønnes ikke med ét bytte, men med mange…
…så de kan brødføde mange i vintermånederne.
Fælden er sat.
De skal bare bruge lidt opmuntring.
I begyndelsen af holocæn
havde mennesker spredt sig fra Afrika til næsten alle kontinenter
og var blevet verdens farligste rovdyr.
I takt med vores fremgang blev store landdyr udryddet overalt.
Men vores historie kunne være blevet kort,
havde vi ikke gjort noget bemærkelsesværdigt.
Vi frigjorde os fra jæger-samler-livets usikkerhed
ved at indgå en pagt med naturen.
Holocæns stabile klima
gjorde det muligt for vores forfædre at udvikle et unikt forhold
til planter.
De udvalgte visse arter
og såede deres frø, hvor de bedst kunne vokse.
Al denne omsorg og pleje øgede planternes chancer for at overleve,
og til gengæld kunne mennesker høste frugterne.
De lærte at producere mere mad og få den til at holde hele året.
Hvor der voksede planter, trivedes folk.
Vores forfædre fandt ud af at sikre en stabil fødeforsyning.
Det var ikke kun planter, de tæmmede.
De tæmmede også dyr.
Over hele verden
opgav mange jæger-samlere deres nomadetilværelse
til fordel for landbrug.
Langsomt, men sikkert blev vildmarken forvandlet,
tæmmet af menneskehænder.
Nu hvor alt ikke handlede om at finde mad,
voksede menneskelige befolkninger, arbejde blev mere varieret,
samfund blev mere komplekse
og civilisationer blev født.
Vi har opnået noget, ingen anden art har opnået.
Vi brød fri af naturen og hævede os over den.
Landbruget ændrede alt,
men endnu en revolution var på vej.
Vores opfindsomhed har ført os længere, end vi nogensinde havde forestillet os,
og vores historie står nu skrevet på Jordens overflade.
Det, der engang var vildt, er nu tæmmet eller tabt.
Vi er for succesrige for vores eget og klodens bedste,
og vi forårsager nu den næste masseudryddelse.
Det er ikke kun, at vi dyrker vores mad
på over halvdelen af den beboelige landjord.
Det er ikke kun, at den kuldioxid, vi frigiver,
opvarmer vores klode hurtigere
end på noget andet tidspunkt de sidste 500 millioner år.
Det er heller ikke kun, at vi opvarmer og forurener havene,
ødelægger deres naturlige balance og dræber store dele af livet i havene.
Det er heller ikke kun, at vi forårsager ekstreme vejrforhold,
ild og tørke,
der fører Jorden tilbage til sin golde begyndelse.
Det er ikke kun, at vi gør en af disse ting,
men at vi gør alle disse ting
på samme tid.
For at gøre ondt værre gør vi det med kometagtig fart.
Masseudryddelser er sjældne, men de ændrer historiens gang.
Indtil videre har Jorden udholdt fem af disse apokalypser,
der hver har udslettet mere end tre fjerdedele af alt liv.
Og de dominerende arter før
har ikke været de samme som de dominerende arter efter.
Der har ikke fundet en masseudryddelse sted
i 66 millioner år.
Nu er vi på vej til den sjette.
Bare inden for de sidste 50 år
er bestanden af dyreliv faldet med næsten 70 %,
og denne gang er det os, der er ansvarlige.
Trods denne dystre prognose
er der stadig et glimt af håb.
Vi er den første art i livets fire milliarder år lange historie,
der forstår, hvad der sker med vores verden.
Vi er også den første art,
der forstår, hvad der skal til for at rette op på det.
Vores intelligens har først os langt,
og den er det eneste, der kan redde os.
Historien om vores fremtid, og klodens fremtid, er endnu ikke skrevet.
Vores handlinger nu er afgørende for det næste kapitel
i livets historie.
Men hvad end fremtiden bringer…
…har vi i hvert fald lært én ting af fortiden.
Livet finder altid en vej.
Tekster af: Maiken Waldorff