90 prosenttia planeettamme historiasta -
on ollut liian lämmintä jään muodostumiselle.
Jääkauden iskettyä 2,5 miljoonaa vuotta sitten -
sen vaikutus oli valtava.
Tämä on tarina suuresta jäätymisestä -
ja uudesta dynastiasta,
joka on saattanut elämän sukupuuton partaalle.
ELÄMÄ PLANEETALLAMME
LUKU 8
TULEN JA JÄÄN KAUSI
NYKYPÄIVÄ
Yellowstone on yksi Amerikan kylmimmistä paikoista.
Siellä koetaan vastaavia jäisiä olosuhteita -
kuin jääkaudella.
Lämpötilat voivat pudota alle 50 pakkasasteeseen.
Vain kylmään sopeutuneet voivat selvitä.
Biisonin paksu turkki on loistava eriste.
Ne eivät vaadi paljon energiaa pysyäkseen lämpimänä.
Se sopii mainiosti, koska ruohoa on vaikeaa löytää lumen alta.
Mutta biisonit eivät ole ainoita nälkäisiä täällä.
Sudet kestävät myös hyvin kylmiä talvia.
Ne ovat metsästäneet biisoneita Amerikassa yli 100 000 vuotta.
Lauman jakamiseksi -
susilauman pitää saada ne liikkeelle.
Paniikki antaa vallan susille.
Lauman pitää pysyä yhdessä.
Kompastuminen voi olla kohtalokasta.
Biisonit eivät voi juosta ikuisesti -
varsinkaan syvässä lumessa.
Niiden ainoa toivo on kääntyä ja kohdata jahtaajansa.
Vasta sitten susilauma luovuttaa.
Mutta riippumatta siitä, minne ne menevät,
sudet seuraavat perässä.
Nämä muinaiset viholliset ovat taistelleet vuosituhansia.
Nämä ammoiset vastustajat ovat silti onnekkaita,
koska voivat odottaa talven loppua -
ja helpottavaa kevättä.
Mutta kerran oli aika, jolloin talvi -
ei tuntunut loppuvan koskaan.
Kaksi ja puoli miljoonaa vuotta sitten -
muutokset Maan kiertoradassa,
merivirroissa ja hiilidioksiditasoissa -
johtivat planeetan äkilliseen viilenemiseen.
Suuri jääkausi oli alkanut.
Se alkoi hyvin pienestä asiasta.
Lumihiutale on itsessään särkyvä jäätynyt ihme.
Kahta samanlaista ei ole.
Mutta yhdessä lumihiutaleet muuttivat maailman.
Ilman lämpimiä sulattavia kesiä -
lumi peitti Maapallon pohjoisosan.
Se kasaantui tuhansien vuosien aikana -
muodostaen pysyviä kilometrien paksuisia mannerjäätiköitä.
Tässä hiljaisessa valtakunnassa -
elämä jäätyi kuoliaaksi.
Mutta mannerjäätiköiden eteläpuolelle -
syntyi uusi maailma, jossa elämä voi kukoistaa.
Lähes koko pohjoisen pallonpuoliskon peittäneestä -
arotundrasta tuli Maan laajin elinympäristö.
20 000 VUOTTA SITTEN
Kylmään hyvin sopeutuneet nisäkkäät hallitsivat näitä jäisiä maita.
Niihin kuuluivat kaikkein suurimmat ja ikonisimmat nisäkkäät -
eli mammutit.
Niiden elefantin kaltaiset esivanhemmat -
jättivät Afrikan miljoonia vuosia aiemmin -
ja kehittyivät näiksi hyvin erikoistuneiksi eläimiksi.
Niiden pitkä turkki, pienemmät korvat ja lyhyemmät hännät -
auttoivat säästämään lämpöä kylmässä.
Niitä ohjaa vanha naaras, matriarkka,
joka antaa tietonsa tuleville sukupolville.
Sen täytyy pitää ne turvassa.
Nykyisiä leijonia isommat -
luolaleijonat pystyivät kaatamaan suurimpiakin saaliita.
Mutta pienemmät ovat helpompia.
Ilman suojaa röyhkeät kissat eivät edes yritä piiloutua.
Sen sijaan ne vain odottavat -
oikeaa hetkeä.
Vasikan pitää pysyä lähellä suojelijoitaan,
mutta saalistajat vaanivat sitä jo.
Mammutit muodostavat syöksyhammasseinämän,
mutta leijonat eivät häivy.
Matriarkka on saanut tarpeekseen.
Mutta yksi saalistajista huomaa tilaisuuden.
Tämä teini ei enää ikinä jätä laumaansa.
Nyt on leijonien vuoro puolustautua.
Vasikan äiti -
tietää menettäneensä sen.
Niiden on pakko perääntyä -
ja suojella jäljelle jääneitä sukupolvia.
Ne voivat vain jatkaa vaellustaan -
kylmän arotundran halki.
Vaikka jää ei koskaan peittänyt planeettaa täysin,
sen vaikutus tuntui silti ympäri Maata -
joskus jopa odottamattomilla tavoilla.
Suurin osa maailman vedestä oli jään vankina,
joten maa kuivui entisestään.
Tämä on jääkauden kääntöpuoli.
Arotundran eteläpuolella -
autiomaiden koko lähes kaksinkertaistui.
Ne ahmivat tieltään lähes kaiken.
Vain autiomaihin ja äärimmäiseen kuumuuteen sopeutuneet -
selvisivät niin vihamielisissä oloissa.
Mutta kuivuminen ei jäänyt siihen.
Vielä etelämpänä Afrikan trooppiset sademetsät,
jotka olivat olleet elämän vakaita turvapaikkoja yli 50 miljoonaa vuotta,
katosivat lähes kokonaan.
Niiden tilalle tuli valtavia kuivia metsiä ja ruohotasankoja.
Se vaikutti valtavasti elämään -
ja etenkin yhteen eläinryhmään -
eli kädellisiin.
Paviaaneilla ja ihmisillä on 94 prosenttia yhteistä DNA:ta.
Niille on yhteistä myös tärkeä osa tarinastamme -
eli laskeutuminen puiden latvoista metsien pohjalle.
Täällä alhaalla jääkauden aikana -
serkkumme kohtasivat monia uusia haasteita.
Elämä maassa on vaarallisempaa.
Siellä on isoja saalistajia.
Onneksi meillä kädellisillä on voimien ja koon sijasta -
älyä ja suuria perheitä.
Ruoan löytäminen monien suiden ruokkimiseksi -
on tosin jatkuva haaste.
Kun ruokaa löytyy,
se herättää paljon huomiota.
Siellä, missä on kallisarvoisia resursseja,
konfliktit ovat väistämättömiä.
Jopa samojen eläinten kesken.
Kilpaileva lauma ei halua jakaa ruokaa.
Kuivassa metsässä -
joka hedelmästä kannattaa taistella.
Ja joka taistelu on tärkeä.
Kilpaileva lauma luovuttaa -
mutta palaa varmasti.
Voittaakseen vihamielisemmän maailman haasteet -
kädelliset luottivat sosiaaliseen älyynsä.
Sen turvin ja ajan myötä -
se johti yhden kädellisten lajin maailmanvaltaan.
16 000 VUOTTA SITTEN
Jään kasaantuminen pohjoiseen vaikutti planeetan ilmastoon.
Mutta juuri kun elämä tottui kylmyyteen ja kuivuuteen,
kaikki muuttui.
Jää alkoi sulaa Maan kiertoradan muututtua jälleen.
Maapallon lämpötila alkoi nousta.
Ensin syntyi sulaneita vesivirtoja,
jotka muuttuivat pian tulviksi.
Pohjois-Amerikassa sulanut vesi muodosti valtavan jäätikköjärven.
Se oli 600 metriä syvä ja 10 000 neliökilometrin kokoinen.
Ainoa este lännessä olevien maiden tulvimiselle -
oli valtavan korkea jääseinämä.
Toisella puolella seinämä oli lähes kilometrin korkuinen.
Se vaikutti läpäisemättömältä -
muttei kestäisi enää kauaa.
Lämpötilojen noustessa ja sulan veden lisääntyessä -
paine seinämän takana kasvoi.
Ennen pitkää seinämä alkoi murtua sisältä käsin.
Viimein seurasi katastrofaalinen romahdus.
Silmänräpäyksessä Irlanninmeren kokoinen järvi murtautui valloilleen.
30 kilometriä etelämpänä -
havaittiin ensimmäinen vihje tulevasta apokalypsistä.
Järistykset.
Ne vaistosivat vaaran,
mutta piiloa ei ollut.
Ensin ne näkivät pölyseinämän.
Se oli satametrinen -
valtavan tsunamin enne.
Vain kymmenessä tunnissa -
jättiläistulva eteni 800 kilometriä -
Amerikan mantereen halki aina valtamerelle asti.
Yleensä vuosituhansien aikana syntyneet luonnonihmeet -
syntyivät vain tunneissa.
Tämä spektaakkeli oli lyhytikäinen.
Vain päiviä myöhemmin -
jäljellä oli vain -
aavemainen hiljaisuus.
Jättiläistulvan jättämät arvet ovat yhä Amerikan maisemissa.
Silti jääkauden alusta lähtien -
on tapahtunut 50 jään kasvamisen ja sulamisen sykliä.
Ne ovat aiheuttaneet eeppisiä tulvia.
Viimeisen ison sulamisen kaaoksen jälkeen -
tasapaino palautui hitaasti maalle.
Sateista tuli säännöllisempiä.
Ne auttoivat metsiä toipumaan.
Autiomaat kutistuivat ja vihertyivät -
vesien taas virratessa.
Siellä, missä vesi virtaa,
elämä seuraa pian perässä.
Danubejoen suisto Euroopassa on yksi maailman suurimmista kosteikoista.
Se muodostui jääkauden sulettua.
Siitä tuli pian uskomattoman monien eläinlajien koti.
Ruokaa oli runsaasti,
joten valkoposkitiirat matkustivat tuhansia kilometrejä -
pesimään rikkaissa vesissä.
Se on täydellinen paikka perheen kasvattamiselle.
Mutta matka menee hukkaan,
jos uros saapuu liian myöhään löytääkseen naaraan.
Se voi vain seurata muiden menestystä sivusta.
Kilpailijan lähdettyä -
se saa tilaisuuden.
Ruoka on hyvä lahja.
Mutta naaras ei ole vaikuttunut.
Uros yrittää silti onneaan -
muttei onnistu.
Torjutun uroksen pitää syödä yksin.
Vain silloin, kun elämä on näin runsasta, naaraat voivat olla valikoivia.
Jääkauden loppu aloitti runsauden -
sekä vakaan ilmaston ajan.
Aika tunnetaan holoseenina.
11 700 VUOTTA SITTEN
Tänä aikakautena olosuhteet ovat olleet lämpimät ja kosteat.
Maan keskilämpötila on vaihdellut vain vajaan celsiusasteen verran.
Elämä on voinut kukoistaa joka maailmankolkassa.
Joka lajilla on katkeamaton sukupuu,
joka ulottuu neljän miljardin vuoden päähän -
ja aina elämän alkuun asti Maassa.
Mutta kaikki eivät kukoistaneet holoseenikaudella.
Outo ja valikoiva sukupuutto oli tapahtumassa.
Ympäri planeettaa suurimmat maaeläimet olivat katoamassa.
Mammutit, luolaleijonat ja sadat muut lajit katosivat.
Pohjois-Amerikka kärsi erityisen paljon -
ja menetti 70 prosenttia jättiläisistään -
muttei kaikkia.
Kilpailijoiden puuttuessa -
biisonit valloittivat Suuret tasangot.
Ne vaelsivat valtavan lukuisina.
Mutta ne eivät olleet yksin.
Isojen saaliiden huvetessa -
biisoneista tuli toisen eloonjääneiden ryhmän kohde.
Muinaiset viholliset.
Niiden paras puolustuskeino on tarkkailla vaaraa,
pysyä yhdessä ja jatkaa rauhassa matkaa.
Metsästäjät eivät ole tavanomaisia.
Jääkaudella levisi uusi saalistaja.
Kuten sudet,
mekin metsästimme ryhmissä.
Meiltä puuttui voimia ja nopeutta,
mutta olimme älykkäitä ja ovelia.
Suurten ja monimutkaisten aivojemme kehitys -
erotti meidät muista kädellisistä -
ja salli meidän metsästää älykkäillä tavoilla.
Susia matkien -
ja strategisia kivikasoja pystyttäen -
metsästäjät jahtasivat biisoneita kilometrikaupalla,
kunnes ne päätyivät juuri sinne,
minne he halusivat.
Vasta sitten he lähestyivät laumaa.
Jos he paljastuivat liian varhain,
päiväkausien työ meni hukkaan.
Pääpalkinto ei ollut yhden kuolema -
vaan monien.
Silloin ruokaa riitti monille talven ajaksi.
Ansa on viritetty.
Ne tarvitsevat vain vähän rohkaisua.
Varhaisella holoseenikaudella -
ihmiset olivat levittäytyneet Afrikasta Maan lähes jokaiselle mantereelle.
Heistä oli tullut maailman vaarallisimpia saalistajia.
Vaikka nousumme vaikutti -
suurten maaeläinten sukupuuttoon,
tarinamme olisi jäänyt lyhyeksi,
jos emme olisi tehneet jotain uskomatonta.
Vapauduimme metsästäjä-keräilijän elämän epävarmuudesta -
perustamalla liittoja luonnon kanssa.
Holoseenikauden vakaa ilmasto -
salli esivanhempiemme kehittää ainutlaatuisen suhteen -
kasvien kanssa.
He valitsivat tiettyjä kasvilajeja -
ja istuttivat niiden siemeniä parhaisiin paikkoihin.
Hoivan ja huomion ansiosta -
kasvin selviytymismahdollisuudet kasvoivat dramaattisesti.
Ihmiset saivat vastalahjaksi palkkion.
He oppivat tuottamaan enemmän ruokaa -
ja saamaan sen kestämään koko vuoden.
Missä kasvit kasvoivat,
ihmiset kukoistivat.
Esivanhempamme keksivät, miten ruokavaranto pysyi vakaana.
He eivät kesyttäneet vain kasveja -
vaan myös eläimiä.
Ympäri maailmaa -
monet metsästäjä-keräilijät luopuivat paimentolaiselämästä -
ja alkoivat maanviljelijöiksi.
Hitaasti mutta varmasti villi luonto muuttui -
ihmiskätten kesyttämäksi.
Ilman jatkuvaa ruoan etsintää -
ihmispopulaatiot kasvoivat,
työ monipuolistui,
yhteiskunta muuttui monimutkaisemmaksi,
ja syntyi sivilisaatioita.
Saavutimme jotain, mitä yksikään laji ei ollut saavuttanut.
Irtauduimme luonnosta ja nousimme sen yläpuolelle.
Maanviljelys muutti kaiken,
mutta uusi vallankumous oli tulossa.
Nerokkuutemme on vienyt meidät pidemmälle kuin voimme kuvitella,
ja tarinaamme kirjoitetaan nyt Maan pinnalle.
Ennen villi maailma on kesytetty tai menetetty.
Olimme liian menestyksekkäitä omaksi -
ja planeettamme hyväksi.
Aiheutamme juuri uutta joukkosukupuuttoa.
Meidän syöttämisemme -
vie yli puolet asuinkelpoisesta maasta.
Ilmaan vapauttamamme hiilidioksidi -
lämmittää planeettaamme nopeammin -
kuin koskaan viimeisten 500 miljoonan vuoden aikana.
Lämmitämme ja hapotamme valtameriä -
tuhoten niiden luonnollisen tasapainon -
ja tapamme valtavasti merten elämää.
Aiheutamme äärimmäisiä sääilmiöitä,
kuten tulipaloja sekä tulvia,
jotka palauttavat maailman hedelmättömään alkuunsa.
Emme tee vain joitakin niistä -
vaan kaikkea sitä -
ja yhtä aikaa.
Ja mikä pahinta,
teemme sitä valtavaa vauhtia.
Vaikka ne ovat harvinaisia, joukko- sukupuutot muuttavat historian kulun.
Toistaiseksi Maa on kokenut viisi apokalyptistä tapahtumaa,
joista jokainen on tuhonnut kolme neljäsosaa kaikesta elämästä.
Lisäksi aiemmat hallitsevat lajit -
eivät ole olleet hallitsevia niiden jälkeen.
Joukkosukupuuton vaikutusta -
ei ole koettu 66 miljoonaan vuoteen.
Olemme nyt matkalla -
kohti kuudetta.
Viimeisten 50 vuoden aikana -
luonnonvaraiset eläinpopulaatiot ovat laskeneet lähes 70 prosentilla.
Tällä kertaa me olemme vastuussa siitä.
Silti synkästä ennusteesta huolimatta -
jäljellä on toivon kipinä.
Olemme ensimmäinen laji neljän miljardin vuoden mittaisessa elämän tarinassa,
joka ymmärtää, mitä maailmallemme on tapahtumassa.
Olemme myös ensimmäinen laji,
joka ymmärtää, miten sen voi korjata.
Älymme on tuonut meidät näin pitkälle,
ja vain se voi pelastaa meidät.
Tulevaisuutemme -
ja planeetan tulevaisuus ovat yhä kirjoittamatta.
Välittömät tekomme päättävät seuraavasta luvusta -
elämän tarinassa.
Millainen tulevaisuus meitä odottaakaan,
ja jos olemme oppineet menneistä mitään,
tiedämme, että elämä keksii aina keinon.
Tekstitys: Petri Nauha