Bolygónk történelmének túlnyomó részében
túl meleg volt ahhoz, hogy jég képződjön.
Így amikor két és fél millió évvel ezelőtt beköszöntött a jégkorszak,
óriási hatást gyakorolt.
Következik a nagy fagy
és egy dinasztia felemelkedésének története,
amely a kihalás szélére sodorta az életet.
ÉLET A BOLYGÓNKON
8. FEJEZET
A TŰZ ÉS JÉG KORA
NAPJAINKBAN
A Yellowstone az egyik leghidegebb hely Amerikában.
Télen szinte ugyanolyan fagy és jég telepedik rá,
mint a jégkorszak idején.
A hőmérséklet mínusz 50 fok alá is csökkenhet.
Csak az maradhat életben, aki alkalmazkodott a hideghez.
A bölények vastag bundája olyan jól szigetel,
hogy kevés energiabevitellel is melegen tart,
ami nem is baj,
mert a hó alatt nehéz füvet találni.
De nem csak a bölények éheznek.
A farkasok a leghidegebb telet is kibírják,
és több mint 100 000 éve vadásznak bölényre Amerikában.
A csorda szétkergetéséhez
a falkának mozgásra kell bírnia.
A kitörő pánik a farkasoknak kedvez.
A csordának együtt kell maradnia.
Egyetlen botlás is végzetes lehet.
De nem futhatnak örökké,
főleg a nagy hóban.
Egyetlen reményük, ha farkasszemet néznek üldözőikkel.
Csak ekkor enged a falka végre.
De bárhova is mennek,
a farkasok a nyomukban lesznek.
Ősellenségek, évezredek óta harcban állnak egymással.
Mégis szerencsések,
mert számíthatnak a tél végére
és a tavasz megváltására.
De volt idő, amikor a tél
végeláthatatlannak tűnt.
2,5 MILLIÓ ÉVVEL EZELŐTT
Két és fél millió évvel ezelőtt
a Föld pályájának,
az óceáni áramlatok és a szén-dioxid szintjének változása
a bolygó hirtelen lehűléséhez vezetett.
Kezdetét vette a nagy jégkorszak…
és a legapróbb jelenséggel köszöntött be.
A hópehely önmagában egy törékeny jeges csoda.
Nincs két egyforma.
De sokaságuk megváltoztatta a világot.
Meleg nyarak hiányában nem olvadtak el,
hó lepte be a Föld északi részét…
és évezredek folyamán
több kilométer vastag állandó jégtakaróvá tömörült.
Ebben a néma birodalomban,
az élet egyszerűen kifagyott…
de a jégtakaróktól délre
egy új világ jött létre, ahol az élet szárba szökkenhetett.
A teljes északi féltekét behálózó
tundra-sztyeppe a Föld legkiterjedtebb élőhelyévé vált.
20 000 ÉVVEL EZELŐTT
Hideghez alkalmazkodni tudó emlősök hódították meg a fagyos vidékeket,
köztük a legnagyobb és legikonikusabb…
a gyapjas mamut.
Elefántszerű őseik
évmilliókkal korábban hagyták el Afrikát,
és ilyen rendkívül fejlett fenevadakká változtak.
Hosszú szőrük, kisebb fülük és rövidebb farkuk
segít megtartani a hőt a hidegben.
Egy idős nőstény, a matriarcha vezeti őket,
generációról generációra továbbadva tudását.
Védenie kell a jövő nemzedékét.
A mai oroszlánoknál nagyobb
barlangi oroszlánok a leghatalmasabb zsákmányt is leterítik,
de könnyebb a kisebbet.
Fedezék híján a pimasz nagymacskák meg sem próbálnak elbújni.
Ehelyett az időt húzzák,
a megfelelő alkalomra várva.
A borjúnak a csorda védelmében kell maradnia,
de a vadászok kiszemelték.
A mamutok agyarfalat állnak,
de az oroszlánok tapodtat sem mozdulnak.
A matriarcha megelégeli…
de az egyik vadász kapva kap a kínálkozó lehetőségen.
A fiatal mamut már nem tér vissza a csordához.
Most az oroszlánokon a sor, hogy védekezzenek.
A borjú anyja
tudja, hogy hiába minden.
Nincs más választásuk, meghátrálnak,
és védik a megmaradt nemzedéket.
Csak annyit tehetnek, hogy vándorolnak tovább
a hideg tundra-sztyeppén keresztül.
Bár a jég soha nem borította be teljesen a bolygót,
hatása mégis világszerte érezhető volt…
néha a legváratlanabb módon.
Mivel a világ vízkészletének nagy részét magába zárta,
a föld egyre szárazabb lett.
Ez a jégkorszak másik oldala.
A tundra-sztyeppétől délre
a sivatagok mérete majdnem a duplájára nőtt,
bekebelezve mindent, ami az útjukba állt.
Ilyen zord körülményeket csak a sivatag kemény magja képes túlélni,
hiszen ellenállnak a szélsőséges hőségnek.
De a szárazság itt nem ért véget.
Még délebbre Afrika trópusi esőerdei,
melyek több mint 50 millió évig az élet biztos menedékeiként szolgáltak,
szinte teljesen eltűntek.
Helyüket hatalmas kiterjedésű száraz erdős és füves terület vette át.
Az életre gyakorolt hatása óriási volt,
nem utolsósorban az állatok egy csoportjára.
A főemlősökre.
A páviánok DNS-e 94%-ban egyezik az emberével,
és élettörténetük egy igen fontos része is…
amikor lejöttek a fáról.
Idelent a jégkorszak idején
rokonainknak sok új kihívással kellett szembenézniük.
A talajszinten az élet sokkal veszélyesebb…
ugyanis az a nagyragadozók otthona.
Szerencsére a főemlős erő- és méretbeli hiányosságát
intelligenciával és népes családdal ellensúlyozza.
De sok éhes szájnak elegendő táplálékot találni
folyamatos kihívás.
Ha élelemre bukkannak,
arra mások is felfigyelnek.
És ahol értékes erőforrás van,
ott a konfliktus elkerülhetetlen…
pláne hasonszőrűekkel.
Egy rivális csapat, nincs ínyükre az osztozkodás.
A száraz erdőben
minden gyümölcsért érdemes ölre menni,
és minden harc ádáz.
A rivális csapat menti, ami menthető,
de visszatérnek.
Az egyre barátságtalanabb világ kihívásainak leküzdéséhez
a főemlősök társas intelligenciájukra támaszkodtak,
amely idővel ahhoz vezetett,
hogy az egyik főemlősfaj világuralomra tett szert.
16 000 ÉVVEL EZELŐTT
Az északon felhalmozódott jég az egész bolygó éghajlatára hatással volt.
De ahogy az élet alkalmazkodott a hidegebb, szárazabb körülményekhez,
minden megváltozott.
A jég olvadásnak indult, ahogy a Föld pályája ismét elmozdult,
és a globális hőmérséklet emelkedni kezdett.
Ami olvadékvizek folyamaként indult,
hamarosan özönvízzé nőtte ki magát.
Észak-Amerikában az olvadékvíz egy hatalmas, 600 méter mély
és 10 000 négyzetkilométeres gleccsertavat hozott létre.
Az egyetlen, ami megakadályozta, hogy a víz elárassza a nyugati részeket,
egy hatalmas jégfal volt.
A túloldalon a fal majdnem egy kilométer magas volt…
látszólag ledönthetetlen barikád,
de nem sokáig.
Ahogy emelkedett a hőmérséklet és nőtt az olvadékvizes tó,
egyre fokozódott a nyomás hátulról.
Nemsokára a falak belülről kezdtek repedezni…
míg végül katasztrofális összeomlás következett be.
Egy pillanat alatt akkora nagyságú víztömeg szabadult el, mint az Ír-tenger.
Harminc kilométerre délre,
a közelgő apokalipszis első jele.
Földrengés.
Érzik a veszélyt,
de nincs hova bújni.
Először egy porfal tűnik fel.
Száz méter magas,
egy óriási cunami előfutára.
Alig tíz óra alatt
a megaárvíz 800 kilométeres utat tör át
az amerikai kontinensen, egészen az óceánig.
A természeti csodák, melyek kialakulásához évezredek kellenének,
néhány óra alatt jöttek létre.
De ezek a látványosságok rövid életűek.
Néhány nappal később
nem marad más,
csak kísérteties csend.
A hatalmas árvíz kitörölhetetlen nyomai még ma is meghatározzák az amerikai tájat,
pedig a jégkorszak kezdete óta
több mint 50 jégfelhalmozódási és -olvadási ciklus volt,
melyek mindegyike óriási árvizeket okozott.
Amint a legutolsó nagy olvadás okozta zűrzavar alábbhagyott,
lassan helyreállt az egyensúly.
Rendszeresebbek lettek az esőzések…
így az erdők új erőre kaptak.
A sivatagok összementek és kizöldültek,
ahogy újra áramlott a víz.
És ahol víz csörgedezik,
ott hamarosan megjelenik az élet.
Az európai Duna-delta
a világ egyik legnagyobb vizes élőhelye.
Az utolsó nagy olvadás után alakult ki,
és gyorsan hihetetlenül gazdag állatvilágnak adott otthont.
A temérdek táplálék miatt
a fattyúszerkő több ezer kilométert tesz meg,
hogy a gazdag vizeknél szaporodhasson.
Tökéletes hely a családalapításra…
de hiábavaló az utazás,
ha egy hím túl későn érkezik, hogy nőstényt találjon.
Csak irigyelheti a többiek sikerét.
Most, hogy riválisa eltűnt,
itt a lehetőség.
A táplálék kiváló ajándék…
de a nőstényt nem nyűgözi le.
Ennek ellenére szerencsét próbál,
de hiába.
A visszautasított hím egyedül étkezik.
Ha ekkora a jólét, a nőstények lehetnek válogatósak.
A jégkorszak végével nemcsak a bőség,
de az éghajlat tartós időszaka is beköszöntött,
melyet holocénnek nevezünk.
11 700 ÉVVEL EZELŐTT
Ebben az időszakban
meleg, nyirkos viszonyok uralkodtak,
és a globális átlaghőmérséklet alig egy Celsius-fokkal ingadozott,
lehetővé téve az élet felvirágzását a világ minden szegletén.
Minden egyes faj négymilliárd évre,
egészen a földi élet eredetéig visszanyúló,
töretlen ősi vonallal büszkélkedhet.
Azonban nem minden virágzott a holocén alatt.
Egy furcsa és rendkívül szelektív kihalás volt folyamatban.
Bolygószerte
eltűntek a legnagyobb szárazföldi állatok.
Mamutok, barlangi oroszlánok, és több száz más faj veszett oda.
Észak-Amerikát különösen súlyosan érintette,
ugyanis az óriások több mint 70%-át elveszítette,
de nem az összeset.
Riválisok hiányában
a bölények vették át az uralmat a síkságokon,
hatalmas tömegekben vándoroltak…
de nem voltak egyedül.
Mivel kevesebb nagy préda akadt,
a bölények egy másik túlélőcsoport célkeresztjébe kerültek.
Ősellenségek.
Legjobb védekezési módszerük, ha őrszemet állnak,
összetartanak, és nyugodtan továbbhaladnak.
De ezek nem hétköznapi vadászok,
a jégkorszak idején egy új ragadozó jelent meg.
Akár a farkasok,
az ember is csapatban vadászott.
Erő- és gyorsaságbeli hiányosságát…
intelligenciával és ravaszsággal ellensúlyozta.
Nagy, összetett agya evolúciója
megkülönböztette más főemlősöktől,
és egyre kifinomultabb vadászatot tett lehetővé.
Farkasok utánzásával
és gondosan elhelyezett kőhalmok segítségével,
a vadászok kilométereken át terelték a bölényeket,
amíg pontosan oda nem jutottak,
ahova szánták őket.
Csakis ekkor zárkóztak fel a csorda mögé.
Ha túl hamar fedik fel magukat,
napokig tartó erőfeszítésük kárba vész.
Végső jutalmuk nem egyetlen,
hanem több példány elejtése…
hogy mindenkinek legyen mit enni télen.
A csapda készen áll.
Csak egy kis biztatásra van szükség.
A holocén hajnalára
az ember Afrikából a Föld szinte minden kontinensére eljutott,
és a világ legveszedelmesebb ragadozójává vált.
Bár felemelkedése hozzájárult
a nagy szárazföldi állatok globális kipusztulásához,
története rövid lehetett volna,
ha nem tesz valami igen figyelemreméltót.
Megszabadult a vadászó-gyűjtögető lét bizonytalanságától azáltal,
hogy szövetséget kötött a természettel.
A holocén stabil éghajlata
hozzásegítette őseinket, hogy egyedülálló kapcsolatuk legyen
a növényekkel.
Kézzel válogattak ki növényfajokat,
és vetették el magjaikat ott, ahol a legjobban tudtak növekedni.
Ez a sok gondoskodás és figyelem
jelentősen megnövelte a növények túlélési esélyeit,
és cserébe az ember is learathatta munkája gyümölcsét.
Megtanult több élelmiszert előállítani,
és tartósítani, hogy egész évre legyen.
És ahol növények teremtek,
az ember boldogult.
Őseink felfedezték, hogyan biztosíthatják a stabil élelmiszer-ellátást.
Nem csak növényeket háziasítottak,
hanem állatokat is.
Világszerte
sok vadászó-gyűjtögető feladta nomád életmódját
a földművelés érdekében.
A vadon lassan, de biztosan átalakult,
emberi kéz szelídítette meg.
Megszabadulva az élelemért folytatott harcoktól,
az emberek száma nőtt,
a munka sokszínűvé,
a társadalom összetettebbé vált…
és civilizációk születtek.
Az ember olyat ért el, amit más fajoknak nem sikerült.
Elszakadt a természettől, és fölé emelkedett.
A mezőgazdaság mindent megváltoztatott,
de újabb fordulat következett.
Leleményessége minden képzeletet felülmúlóan messzebbre vitte az embert,
és története a Föld felszínéről olvasható.
Ami egykor vad volt, megszelídült vagy elveszett.
Túlságosan is sikeresek vagyunk a magunk
és a bolygó kárára,
ezért most mi okozzuk a következő tömeges kihalást.
Nem csak az a baj, hogy élelemforrásunk
a lakható területek több mint felét foglalja el…
vagy hogy az általunk kibocsátott szén-dioxidtól
gyorsabban melegszik a bolygónk,
mint az elmúlt 500 millió évben bármikor.
És nem csak az, hogy felmelegítjük és savasítjuk az óceánokat,
megbontva természetes egyensúlyukat,
és elpusztítva a tengeri élővilág nagy részét.
Vagy hogy szélsőséges időjárási viszonyokat okozunk,
tüzet és aszályt,
amely visszavezeti a Földet a sivár kezdetekhez.
És nem az a baj, hogy ezek közül egyet-egyet követünk el,
hanem az, hogy mindegyiket,
méghozzá egyszerre.
Ráadásul ami még rosszabb,
hogy mindezt meteorsebességgel.
Habár ritkák, a tömeges kihalások
úgy változtatnak a történelem menetén, mint semmi más.
A Föld eddig öt ilyen apokaliptikus eseményt élt át,
melyek mindegyike az élővilág több mint háromnegyedét irtotta ki.
Mi több, a kezdetben domináns fajok helyét
mindig az elnyomottak vették át.
Hatvanhat millió éve
nem történt tömeges kihalás.
Most jó úton haladunk
a hatodik felé.
Csak az elmúlt 50 évben
a vadon élő állatok populációja átlagosan közel 70%-kal csökkent,
és ezúttal mi vagyunk érte a felelősek.
Ugyanakkor a borús előrejelzés ellenére
marad egy halvány reménysugár.
A földi élet alakulásának négymilliárd éves történetében mi vagyunk az első faj,
akik megértik, mi történik a világunkkal.
Mi vagyunk az első faj,
akik tudják, hogyan hozhatnák helyre.
Az intelligenciánk juttatott el idáig,
és csakis az menthet meg minket.
A jövőnk
és a bolygó jövője
még nincs kőbe vésve.
Jelen cselekedeteink határozzák meg a földi élet történetének
következő fejezetét.
De bármit is tartogat a jövő,
egyvalamit megtanulhattunk a múltból,
hogy az élet mindig utat tör magának.
A feliratot fordította: Juhász Ildikó