Bolyónk történetének 90%-ában a Földön túl meleg volt a jégképződéshez.
Így a két és fél millió éve beköszöntött jégkorszak nagy hatást gyakorolt az
életre.
Ez a befagyott Föld története.
És egy dinasztiáé, mely a kihalás szélére sodorta az életet bolygónkon.
ÉLET A BOLYGÓNKON
VIII. FEJEZET
A TŰZ ÉS JÉG KORA
NAPJAINKBAN
A Yellowstone az egyik leghidegebb hely Amerikában.
Telente hasonlóan fagyos körülmények uralkodnak, akár egy jégkorszak alatt.
A hőmérséklet akár mínusz 50 fok alá is süllyedhet.
Ezt csak a hideghez alkalmazkodott állatok élik túl.
A bölény vastag bundája nagyszerű szigetelő s így kevés energiával is beéri.
Erre szükség is van, mert a fűhöz nehéz hozzáférni a hó alatt.
És nem csak a bölények éheznek ilyenkor.
A farkasok is képesek átvészelni a leghidegebb teleket.
És már több mint 100 000 éve vadásznak itt Amerikában a bölényekre.
Ahhoz, hogy a csorda szétváljon, mozgásba kell hozni őket.
A pánik a farkasoknak kedvez.
A csordának össze kell tartania.
Egy botlás is végzetes lehet.
A bölények sem futhatnak örökké.
Főleg nem a vastag hóban.
Az egyetlen reményük, ha szembeszállnak üldözőikkel.
A falka csak ekkor hátrál meg.
De bármerre is indulnak tovább, a farkasok követik őket.
E két ősi ellenség évezredek óta áll hadban egymással.
Mégis, a szembenálló felek most szerencsések.
Hisz’ kivárhatják a tél végét, s a tavasz beköszöntét.
Ám volt idő, amikor a tél soha nem akart véget érni.
Két és fél millió éve változások történtek a Föld pályáján, a tengeri
áramlatokban és a szén-dioxidszintben, s a bolygó hirtelen hűlésnek indult.
Beköszöntött a nagy jégkorszak.
És egészen apró dolgokkal kezdődött.
Maga a hópehely is egy törékeny kis csoda.
Nincs két egyforma belőlük.
Ám összegyűlve megváltoztatták a világot.
Az elmaradó meleg nyarak hiányában a hó betakarta a bolygó északi részét. Néhány
ezer év alatt pedig úgy összetömörült, hogy állandó, több
kilométer vastag jégréteget képzett.
E néma tájon az élet is jégbe dermedt.
Ám a jégtábláktól délre egy új világ jött létre, ahol az élet tovább virágzott.
A tundra sztyeppéi csaknem az egész északi féltekét átfogták, s ezáltal a Föld
legnagyobb élőhelyeivé váltak.
A hideghez alkalmazkodott emlősök uralták e fagyos vidéket.
Köztük a legnagyobb, és legközismertebb állat:
A gyapjas mamut.
Elefántszerű őseik több millió éve hagyták el Afrikát, s belőlük fejlődtek ki
e különlegesen alkalmazkodó teremtmények.
Szőrük megnőtt, fülük és farkuk lerövidült, hogy minél több hőt tartsanak
vissza.
A csordát egy öreg nőstény vezeti, s az ő tudása öröklődik a csordában nemzedékről
nemzedékre.
Hisz nemzedékekre kell vigyáznia.
A mainál jóval nagyobb testű barlangi oroszlánok a legnagyobb prédát is képesek
elejteni.
Persze a kisebbet könnyebb.
Fedezék hiányában a nagymacskák nem is próbálnak elrejtőzni.
Ehelyett inkább csak kivárják a legmegfelelőbb pillanatot.
A mamutborjú jobb, ha közel marad őrzőihez.
De a vadászok már kiszemelték.
A mamutok agyarukkal védfalat képeznek.
Az oroszlánok mégsem tágítanak.
A vezérnősténynek elfogyott a türelme.
De az egyik vadász lehetőséget szimatol.
Ez a fiatal állat sem kóborol el többet a csordától.
Most az oroszlánokon a védekezés sora.
A borjú anyja tudja, hogy már nincs mit tenni.
Nincs más választásuk, mint meghátrálni, s tovább védeni a
megmaradtakat.
Csak annyit tehetnek, hogy folytatják vándorútjukat a hideg tundrán.
Bár a jég sosem borította be az egész Földet, hatása a világon mindenhol
érezhető volt.
Néha váratlan módokon is.
A bolygó vízkészletének nagy része befagyott, így a föld egyre szárazabbá
vált.
Ez volt a jégkorszak másik oldala.
A tundrától délre eső sivatagok mérete is megduplázódott, s mindent elnyeltek az
útjukban.
Csak azok maradhattak fenn ilyen zord körülmények közt, akik alkalmazkodtak a
perzselő hőséghez.
Ám a kiszáradás nem állt meg itt.
Még délebbre, Afrika trópusi esőerdői, melyek jó 50 millió éven át az
élet menedékének számítottak, most szinte teljesen eltűntek.
Helyüket óriási száraz erdők és füves puszták vették át.
Ez felforgatta az állatok életét, s kiváltképp egy csoportjukét.
A főemlősökét.
A páviánok DNS-e 94%-ban megegyezik a miénkkel.
S történetünk is összekapcsolódik velük.
Elődeink lemerészkedtek a lombokból az erdő talajára.
Idelent a jégkorszak alatt sok új kihívás várt távoli rokonainkra.
A talaj jóval veszélyesebb élettér.
Nagytestű ragadozók lakják.
Szerencsére az erő és a testméret hiányát intelligenciával, és jókora családjaikkal
tudják pótolni.
Ám ennyi éhes szájról gondoskodni állandó kihívást jelent.
A táplálék feltűnése mindenki figyelmét felkelti.
Különleges élelemforrás esetén pedig az összetűzés elkerülhetetlen.
Még egy fajon belül is.
Egy rivális csoport – s eszükben sincs osztozkodni.
A száraz erdő gyümölcseiért megéri harcba szállni.
És minden csata vérre megy.
A riválisok meghátrálnak.
De visszatérnek még.
Hogy elboldoguljanak e barátságtalan világban, a főemlősök a
társas intelligenciájukra támaszkodtak.
Ez a vonás segítette hozzá az egyik fajukat, hogy idővel világuralomra
tegyenek szert.
16 000 ÉVVEL EZELŐTT
Az északi rész eljegesedése az egész bolygó klímájára hatással volt.
Ám amint az élet hozzászokott a jeges körülményekhez, újabb változás történt.
A Föld pályája újra módosult, s a jég olvadásnak indult.
A hőmérséklet emelkedni kezdett.
Az olvadó jégpatakok csakhamar özönvízszerű áradást hoztak.
Észak-Amerika területén az olvadó jég egy hatalmas, 600 méter mély és 10 000
négyzetkilométer felületű tavat hozott létre.
Nyugat felől mindössze egy hatalmas jégfal akadályozta meg, hogy a vize elárassza a
vidéket.
Egyik oldalán csaknem egy kilométer magas volt.
Egy áthatolhatatlannak tűnő fal.
Ám semmi nem tart örökké.
A hőmérséklet emelkedésével a tó egyre nőtt, s vele a falra nehezedő nyomás is.
S nemsokára a fal belseje omladozni kezdett.
Míg végül bekövetkezett az összeomlás.
Az Ír-tenger méretű tó vize egy pillanat alatt elszabadult.
Harminc kilométerre délre már jelentkeznek a katasztrófa első előjelei.
Rengések.
Az állatok érzik a veszélyt.
De nincs hova bújni.
Először egy porfelhőt pillantanak meg.
Száz méteres magasságával ez az óriás cunami előfutára.
Mindössze 10 óra alatt az árvíz 800 kilométer hosszú utat vág az amerikai
kontinensbe, egészen az óceánig.
Órák alatt jönnek létre olyan természeti csodák, melyek kialakulásához
máskor évmilliók kellenek.
Ám e látványosság rövid életű.
Pár nappal később már néma csend honol a tájon.
Az amerikai kontinens a mai napig magán viseli e rettentő árvíz nyomait.
Pedig a jégkorszak hajnala óta több, mint 50 alkalommal történtek efféle jegesedések
és olvadások.
S mindegyik hatalmas árvizekkel járt.
Amikor az utolsó olvadás okozta felfordulás is elült, az egyensúly lassan
visszaállt a Földön.
Az esőzések rendszeressé váltak.
S az esőerdők is hamar magukhoz tértek.
A sivatagok visszaszorultak, s kizöldültek a vízfolyások mentén.
Ahol pedig víz van, ott élet is van.
A Duna-delta a világ legnagyobb vizenyős területei közé tartozik.
A legutolsó nagy olvadás után jött létre, s csakhamar rengeteg állat talált otthonra
benne.
A táplálék bőséges, így a fattyúszerkők több ezer kilométert repülnek, hogy itt
fészkelhessenek.
Tökéletes hely a családalapításra.
Ám hiába a nagy út, ha egy hím túl későn érkezik a párzáshoz.
Így már csak mások nászát nézheti.
Riválisa odébbállt, így eljött az ő ideje.
Az étel tökéletes ajándék.
Ám a nőstény mégsem örül.
A hím tovább próbálkozik.
Mindhiába.
A leforrázott gavallér ma egyedül vacsorázik.
A nőstények csak ilyen bőség esetén válogathatnak a hímek közül.
Ez a bőség a jégkorszak végén köszöntött be s vele a földi klíma egy stabil
időszaka is.
Kezdetét vette a Holocén időszak.
11 700 ÉVVEL EZELŐTT
Ebben az időszakban a meleg, nedves élőhelyek dominálnak, a Föld
átlaghőmérséklete pedig alig egy Celsius foknyit ingadozik, így az élet az egész
bolygón virágozhat.
Minden jelenleg élő faj négymilliárd éves családfával büszkélkedhet, mely
visszanyúlik egészen a földi élet kezdetéig.
Ám a Holocén sem kedvezett mindenkinek.
Egy különös, erősen válogatott kihalás vette kezdetét.
A nagytestű állatok világszerte elkezdtek eltünedezni.
A mamutok, barlangi oroszlánok, s több száz más faj is kipusztult.
Észak-Amerikában az óriások csaknem 70%-a tűnt el a föld színéről.
De nem mindegyik.
Versenytársak híján az óriás csordákat alkotó bölények váltak a füves puszták
egyeduralkodóivá.
Ám nem voltak egyedül.
A többi nagytestű zsákmányállat eltűnésével ők kerültek egy másik túlélő
faj célkeresztjébe.
Ősi ellenségükébe.
A legjobb védelem, ha készülnek a veszélyre.
És összetartva nyugodtan odébbállnak.
Ám ezek nem szokványos vadászok.
A jégkorszakban egy új ragadozó jelent meg.
Akár a farkasok, csapatban vadásznak.
Erejük és gyorsaságuk hiányát ravaszsággal és intelligenciával pótolják.
Nagy térfogatú, komplex agyunk által emelkedtünk ki a főemlősök közül.
Ennek segítségével egyre kifinomultabban voltunk képesek vadászni.
A farkasokat utánozva a vadászok a taktikusan elhelyezett kőrakások
segítségével kilométereken át űzik a bölényeket, az előre meghatározott helyre.
Csak ekkor gyűlnek össze a csorda mögött.
Ha túl hamar fedik fel magukat, napok munkája vész kárba.
A cél nem az egyed halála, hanem a tömeg lezuhanása.
Ez rengeteg táplálékot jelent a téli hónapokra.
A csapda készen áll.
Már csak egy kis bátorítás hiányzik.
A Holocén elejére az emberek kiáramlottak Afrikából, s csaknem az összes földrészt
elérték.
Ők váltak a világ legveszélyesebb ragadozóivá.
Bár felemelkedésünk hozzájárult a nagytestű szárazföldi állatok kihalásához,
a mi történetünk is gyors véget érhetett volna.
Ha nem állunk elő valami lenyűgöző dologgal.
Szövetséget kötöttünk a természet egyes részeivel, s így lecseréltük a
vadászó-gyűjtögető életformát.
A Holocén időszak stabil klímájának hála őseink kivételes kapcsolatot alakítottak
ki a növényekkel.
Kiválogattak bizonyos fajokat, s elhintették magvaikat a számukra ideális
helyen.
A folyamatos gondoskodás drámai módon megnövelte e növények túlélési esélyeit.
Cserébe az emberek is learatták munkájuk gyümölcsét.
Megtanulták, hogyan termeljenek több élelmet, s hogyan osszák be egész évre.
Ahol a haszonnövények nőttek, az emberek is sokasodtak.
Őseink felfedezték, hogyan juthatnak stabil táplálékforráshoz.
De nem csak a növényeket háziasították. Az állatokat is.
Világszerte egyre több vadász és gyűjtögető adta fel a nomád életstílust a
növénytermesztésért.
S a vadon lassan, de biztosan átalakult.
Az emberi kezek megszelídítették.
Az élelemszerzés állandó kényszere nélkül az emberek közösségei egyre nőttek,
megosztották a munkát, s egyre összetettebbé váltak.
S megszülettek a civilizációk.
Olyasmit értünk el, amelyet eddig még egy faj sem.
Elszakadtunk a természettől, s felülkerekedtünk rajta.
A mezőgazdaság mindent megváltoztatott.
De újabb forradalom állt a küszöbön.
Intelligenciánk messzebbre repített minket, mint valaha hittük volna.
Történetünket mostanra a Föld felszínére írtuk.
Az egykori vadon megszelídült, vagy elveszett.
Túl sikeressé váltunk.
A bolygónk számára is.
S a következő tömeges kihalást már mi okozzuk.
Egy dolog, hogy az élelmünk megtermelése elfoglalja a lakható földek több, mint
felét.
Egy másik, hogy az általunk termelt szén-dioxid gyorsabban melegíti a bolygót,
mint bármi az elmúlt félmilliárd évben.
Egy harmadik, hogy felmelegítjük és elsavasítjuk az óceánokat, s felborítjuk a
természetes egyensúlyt, miközben tömegesen pusztítjuk a tenger lakóit.
És még egy, hogy eközben extrém időjárási jelenségeket idézünk elő.
A tüzek és aszályok nyomán a föld visszatér a kopár kezdetekhez.
Nem elég, hogy ezek egyik-másikát mi idézzük elő. Mindet mi idézzük elő. És
mindezt egyszerre.
S ráadásul tesszük mindezt észveszejtő sebességgel.
Bár ritkák, a tömeges kihalások teljesen átírják bolygónk történelmét.
A Föld eddig öt ilyen apokalipszist élt át, s minden alkalommal élővilágának bő
háromnegyedét veszítette el.
Mi több, az éppen uralkodó faj helyébe végül mindig egy másik lépett.
Tömeges kihalás utóhatását már 66 millió éve nem nyögte a Föld. De most úton
vagyunk a hatodik felé.
Csak az elmúlt ötven évben a vadon élő fajok populációi átlagosan 70 százalékkal
csökkentek.
És ezúttal mi vagyunk a felelősek.
Mégis, e szörnyű kilátások ellenére egy apró reménysugár még megmaradt.
Az elmúlt négymilliárd évben mi vagyunk az egyetlen faj, amely megérti, hogy mi
történik a világunkkal.
És mi vagyunk az elsők, akik azt is tudják, hogyan állíthatnák helyre.
Az intelligenciánk juttatott minket idáig, és ez az egyetlen, ami még
megmenthet minket.
A jövőnk, s vele a bolygónké, még nincs kőbe vésve.
Amit most teszünk, az nyitja majd az új fejezetet az élet történetében.
De bármit is tartogat a jövő…
Egy dolgot biztosan megtanulhattunk a múltból: az élet mindig utat tör magának.