Gjennom 90 % av planetens historie
var det for varmt til at is kunne bygge seg opp.
Så da istiden inntraff for 2,5 millioner år siden
var effekten enorm.
Dette er historien om en stor istid,
og begynnelsen på et dynasti
som ville føre alt liv til randen av utryddelse.
LIVET PÅ PLANETEN VÅR
KAPITTEL 8
IS OG ILD
NÅTID
Yellowstone er et av de kaldeste stedene i Amerika.
På vinteren oppstår de samme iskalde forholdene
som en istid fører med seg.
Temperaturen kan synke under 50 minusgrader.
Bare de som er skapt for kulde kan overleve.
En bison-pels gir så god isolasjon
at de bruker lite energi på å holde varmen.
Det er en fordel.
Det er lite gress å finne under snøen.
Men bison er ikke de eneste som er sultne.
Ulver tåler også iskalde vintre.
De har jaktet på bison i Amerika i over 100 000 år.
For å separere flokken
må flokken få dem i bevegelse.
Panikk gir ulvene kontrollen.
Flokken må holde seg samlet.
Å snuble kan bli fatalt.
Men bisonflokken kan ikke løpe for alltid, særlig i dyp snø.
Deres eneste håp er å vende om og konfrontere angriperne.
Først da gir flokken opp.
Men hvor enn de drar
følger ulvene etter.
De er evige fiender som har vært i strid i årtusener.
Men disse urgamle motpartene er heldige.
De kan se frem til slutten på vinteren,
og en forløsende vår.
Men det var en tid der vinteren
aldri lot til å ta slutt.
For 2,5 millioner år siden ga endringer i jordens kretsløp,
havstrømmer og karbondioksid-nivå
opptakten til en brå avkjøling av planeten.
Den store istiden var i gang.
Den begynte med noe veldig smått.
På egenhånd er et snøfnugg et skjørt, frossent vidunder.
Alle er unike.
Men sammen forandret snøfnuggene verden.
Uten sommervarme for å smelte dem
dekket snøen den nordlige halvkulen.
Gjennom tusener av år ble den presset sammen,
som dannet permanente iskapper, flere kilometer tykke.
Her, i dette øde riket,
ble livet frosset ut.
Men sør for iskappene oppstod en ny verden,
hvor livet kunne florere.
I et belte rundt hele den nordlige halvkule
ble tundraen til jordens mest omfangsrike leveområde.
20 000 ÅR TILBAKE
Pattedyr om kunne tilpasse seg kulden hersket over en frossen verden.
Deriblant de største og mest ikoniske av dem alle.
Mammuter.
Deres elefant-lignende forfedre
forlot Afrika millioner av år tidligere,
og utviklet seg til svært spesialtilpassede dyr.
Langt hår, små ører og korte haler
lot dem holde varmen i kulden.
De ledes av en eldre hunn, matriarken,
som viderefører sin kunnskap til de neste generasjonene.
Generasjoner som hun må ivareta.
Med overlegen størrelse
kunne huleløver felle de aller største byttedyrene.
Men mindre er enklere.
Med så lite dekning prøver ikke kattene å holde seg skjult.
De tar seg heller tid,
og venter på det rette øyeblikket.
Kalven må holde seg nær sine voktere.
Men jegerne har valgt ham ut.
Mammutene danner en vegg av støttenner.
Men løvene gir seg ikke.
Matriarken har fått nok.
Men en av jegerne får øye på en mulighet.
Tenåringen vil aldri trekke bort fra flokken igjen.
Nå er det løvenes tur til å stå i forsvar.
Kalvens mor
vet at det er håpløst.
De har ikke annet valg enn å trekke seg,
og beskytte generasjonene som er igjen.
Alt de kan gjøre er å fortsette migrasjonen
over den kalde tundraen.
Selv om isen aldri dekket hele planeten…
…ble resten av kloden likevel rammet.
Iblant på uventede måter.
Fordi mesteparten av vannet var fastlåst som is
ble landjorden stadig tørrere.
Dette er baksiden av en istid.
Sør for tundraen ble ørkenene dobbelt så store,
og fortærte alt på sin vei.
Bare ørkenspesialister, utviklet for å tåle ekstrem varme,
kunne overleve i så krevende forhold.
Men uttørkingen stoppet ikke der.
Lenger sør ble Afrikas tropiske regnskoger,
som hadde vært stabile leveområder i over 50 millioner år,
nesten fullstendig utradert.
De ble erstattet av en enorm uttørket skog og gressletter.
Effekten på alt liv var enorm.
Ikke minst for én gruppe dyr.
Primatene.
Bavianer deler 94 % av sitt DNA med oss,
samt en viktig del av vår forhistorie.
Det å komme ned fra trærne for å leve på skogbunnen.
Her nede, under istiden,
støtte våre søskenbarn på mange nye utfordringer.
Å leve på bakken er mer risikofylt.
Her bor det store rovdyr.
Heldigvis blir primatenes mangel på styrke og størrelse
veid opp for med intelligens og store familier.
Men å finne nok mat til å mette så mange
er alltid en utfordring.
Så når man finner mat
er det mange som får det med seg.
Og der det fins dyrebare ressurser
oppstår det alltid konflikter.
Spesielt mellom artsfeller.
En konkurrerende tropp, som ikke har lyst til å dele.
I den tørre skogen
er hver eneste fruktbit verdt å kjempe for.
Og alle kamper er avgjørende.
Den rivaliserende troppen gir seg.
Men de kommer tilbake.
For å klare brasene i en mer krevende verden
benyttet primatene seg av sosial intelligens,
et særtrekk som etter hvert ville føre til at én primat-art
kunne ta over verden.
16 000 ÅR TILBAKE
Ansamlingen av is i nord påvirket klimaet verden over.
Men idet livet hadde vent seg til et kaldt, tørt klima
forandret alt seg.
Isen begynte å smelte fordi jordens bane endret seg igjen.
Den globale temperaturen begynte å stige.
Det som begynte som smeltevann-bekker
ble fort til store stryk.
I Nord-Amerika dannet smeltevannet en enorm innsjø i isbreen,
600 meter dyp, og 10 000 kvadratkilometer stor.
Det eneste som stoppet vannet fra å oversvømme landområdene mot vest
var en gedigen isvegg.
På utsiden var veggen nesten en kilometer høy.
En tilsynelatende ustoppelig barriere.
Men ikke stort lenger.
Temperaturen steg, og smeltevann-innsjøen ble stadig større.
Trykket på innsiden økte.
Etter hvert begynte veggene å briste innenfra og utover.
Til slutt kollapset den helt.
På et øyeblikk ble en innsjø på størrelse med Irskesjøen sluppet fri.
Tretti kilometer lenger sør
ser man de første tegnene på en kommende apokalypse.
Skjelv.
De værer fare.
Men de kan ikke gjemme seg.
Først ser de en vegg av støv.
En hundre meter høy forløper til en gigantisk tsunami.
På bare ti timer
baner megabølgen en 800 kilometer lang vei
gjennom det amerikanske kontinentet og ut i havet.
Naturformasjoner som ellers tar årtusener å skape
blir skapt på få timer.
Men slike skuer er kortvarige.
Få dager senere er det bare én ting igjen.
En urovekkende stillhet.
Permanente arr etter mega-strømmen
preger fortsatt det amerikanske landskapet.
Men siden istiden begynte
har det vært over 50 sykluser med økt og redusert isdannelse.
Alle har ført til episke flommer.
Da omveltningene etter den siste store smeltingen avtok
ble det gradvis balanse på landjorden igjen.
Regn falt mer regelmessig,
som lot skogene vokse tilbake.
Ørkener krympet og ble grønne straks de fikk vann igjen.
Og der det renner vann
følger livet snart etter.
Donau-deltaet i Europa er et av verdens største våtmarksområder.
Det ble til etter forrige store smelting,
og ble raskt hjem for et rikt dyreliv.
Med så mye mat tilgjengelig
reiser hvitkinnsvartterner tusenvis av kilometer
for å hekke i dette området.
Et perfekt sted for å starte familie.
Men reisen er bortkastet
om en hann ankommer for sent til å finne en hunn.
Alt han kan gjøre
er å bivåne andres suksess.
Når rivalen drar
har han sjansen.
Mat er en utmerket gave.
Men hun er ikke imponert.
Han prøver seg likevel.
Det nytter ikke.
Den avviste hannen må spise alene.
Bare i så rikholdige omgivelser kan hunner være så kresne.
Slutten på istiden innførte ikke bare en periode med overflod…
…men også en periode med stabilt klima.
Epoken kalles holocen.
11 700 ÅR TILBAKE
I denne perioden var det hovedsaklig varmt og fuktig,
og global gjennomsnittstemperatur varierte med under én grad.
Dermed kunne livet florere i alle verdenshjørner.
Alle arter kan skilte med et ubrutt stamtre
som går fire milliarder år tilbake,
til livets opprinnelse på jorden.
Men ikke alt florerte i holocen.
En underlig, høyst selektiv utryddelse var i gang.
Over hele planeten forsvant de største landdyrene.
Mammuter, huleløver og hundrevis av andre arter forsvant.
Nord-Amerika ble særlig hardt rammet.
Der forsvant over 70 % av gigantene.
Men ikke alle.
I fravær av konkurrenter
tok amerikansk bison over slettelandet,
og dannet enorme flokker.
Men de var ikke alene.
Med færre store byttedyr å velge mellom
ble bison hovedfokus for en annen gruppe overlevende.
Urgamle fiender.
Det beste forsvaret er å holde øye med trusselen,
holde seg sammen, og gå rolig videre.
Men dette er ikke vanlige jegere.
Under istiden fikk en ny type rovdyr større utbredelse.
Som ulvene jaktet vi i grupper.
Det vi manglet i styrke og hurtighet…
…kompenserte vi for med intelligens og sluhet.
Utviklingen av våre store, innfløkte hjerner
skilte oss fra de andre primatene.
Det ga oss stadig mer sofistikerte jaktmetoder.
Ved å herme etter ulver,
og bruk av velplasserte varder,
kunne jegere gjete bisonflokker over lange avstander,
helt til de var nøyaktig
der de ville ha dem.
Først da nærmet de seg bak flokken.
Viser de seg for tidlig
vil flere dager med innsats være bortkastet.
Målet er ikke å felle ett dyr,
men å felle mange.
For å mette mange gjennom vintermånedene.
Fellen er lagt.
Alt som trengs er en tilskyndelse.
I tidlig holocen hadde mennesket spredd seg ut fra Afrika
til nesten alle verdens kontinenter,
og blitt verdens farligste rovdyr.
Selv om vår fremvekst bidro til utryddelsen av store landpattedyr,
kunne vårt kapittel vært kortvarig
om vi ikke hadde gjort noe forbløffende.
Vi brøt oss fri fra en usikker tilværelse som jegere og sankere
ved å danne allianser med naturen.
Det stabile klimaet i holocen
lot våre forfedre skape en unik relasjon…
…med planter.
De plukket ut visse arter,
og sådde frøene deres der de vokste best.
Så mye pleie og oppmerksomhet
ga en dramatisk økning i plantenes overlevelsesevne.
Deretter kunne menneskene høste sin belønning.
De lærte å lage mer mat,
og få den til å vare gjennom hele året.
Der plantene deres vokste,
lyktes menneskene.
Våre forfedre oppdaget hvordan man sikrer en stabil matforsyning.
Og de temmet ikke bare planter,
men også dyr.
Verden over
sa mange jegere og sankere fra seg det nomadiske levesettet…
…til fordel for landbruk.
Sakte men sikkert ble villmarken omdannet,
temmet av menneskehender.
Fri fra den evige kampen for å finne mat
økte menneskebestanden.
Arbeid ble fordelt,
og samfunn ble mer avanserte.
Sivilisasjoner ble til.
Vi oppnådde noe som ingen andre arter har gjort.
Vi frigjorde oss fra naturen og hevet oss over den.
Landbruk forandret alt.
Men en ny revolusjon var på vei.
Vår oppfinnerevne har tatt oss lenger enn vi kunne drømme om.
Vår historie er nå innskrevet i jordens overflate.
Det som en gang var villmark har blitt temmet eller ødelagt.
Vi er for vellykkede for vårt eget beste,
og for selve planetens.
Nå forårsaker vi den neste masseutryddelsen.
Det er ikke bare at det å lage nok mat
tar opp mer enn halvparten av verdens leveområder…
…eller at karbondioksidet vi slipper ut varmer opp planeten
raskere enn noen gang de siste 500 millioner årene.
Det er heller ikke bare at vi gjør havene varmere og surere,
som ødelegger deres naturlige balanse,
og dreper et stort antall arter.
Det er heller ikke bare at vi forårsaker ekstremvær,
ild og tørke,
som fører verden tilbake til sin livløse opprinnelse.
Det er ikke bare at vi gjør én av disse tingene,
men at vi gjør alle sammen
på samme tid.
Og enda verre,
vi gjør det i meteorisk hastighet.
De er sjeldne,
men masseutryddelser endrer historiens gang mer enn noe annet.
Så langt har jorden opplevd fem slike apokalypser.
Alle utslettet mer enn tre fjerdedeler av alt liv.
Og artene som dominerte i forveien
var ikke artene som dominerte etterpå.
Effekten av en masseutrydding
har ikke funnet sted på 66 millioner år.
Nå er vi på vei
mot den sjette.
Bare de siste femti årene
har dyrebestander sunket omtrent 70 % i snitt.
Og denne gang er det vi som står bak.
Til tross for de dystre fremtidsutsiktene
fins det tegn til håp.
Vi er den første arten gjennom fire milliarder år med liv
som kan forstå hva som skjer med vår verden.
Vi er også den første arten
som forstår hva som må til for å reparere den.
Vår intelligens har ført oss hit.
Det er det eneste som kan redde oss.
Vår fremtid,
og planetens, er ennå ikke fastslått.
Hva vi gjør nå vil avgjøre hva neste kapittel blir
i historien om livet.
Men uansett hvilken fremtid som venter…
Om det er én ting historien viser oss…
…er det at livet alltid finner en løsning.
Tekst: Kristian Vilnes Opdahl