În 90% din istoria planetei,
a fost prea cald pentru formarea gheții.
Când a început era glaciară, acum 2,5 milioane de ani,
impactul a fost uriaș.
Asta este povestea marelui îngheț
și a ascensiunii unei dinastii
care avea să ducă viața în pragul dispariției.
VIAȚA PE PLANETA NOASTRĂ
CAPITOLUL 8
EPOCA DE GHEAȚĂ ȘI FOC
ÎN ZILELE NOASTRE
Yellowstone e unul dintre cele mai reci zone din America.
Iarna, îndură aproape aceleași condiții de îngheț
aduse de o eră glaciară.
Temperaturile pot scădea la minus 50 de grade.
Doar cei adaptați la frig pot supraviețui.
Blana bizonului îi oferă o izolație bună,
dar nu are nevoie de multă energie…
un lucru foarte bun,
când iarba e greu de găsit sub zăpadă.
Dar bizonii nu sunt singurii înfometați.
Și lupii pot rezista în cele mai reci ierni…
și vânează bizoni în America de peste 100.000 de ani.
Ca să despartă turma,
haita trebuie s-o pună în mișcare.
Panica oferă control lupilor.
Turma trebuie să rămână unită.
Un pas greșit ar putea fi fatal.
Bizonii nu pot alerga la nesfârșit,
mai ales în zăpada adâncă.
Singura speranță e să se întoarcă și să-și înfrunte urmăritorii.
Doar atunci cedează haita, în sfârșit.
Dar, oriunde s-ar duce,
lupii îi vor urmări.
Dușmani străvechi cu care s-au încleștat în luptă de milenii.
Însă, acești rivali antici sunt norocoși…
pentru că pot aștepta sfârșitul iernii
și alinarea primăverii.
Dar, a existat o vreme când iarna
nu părea să se mai termine.
ÎN URMĂ CU 2,5 MILIOANE DE ANI
Acum 2,5 de milioane de ani,
schimbările orbitei,
curenții oceanici și nivelurile dioxidului de carbon
au dus la o răcire bruscă a planetei.
Începuse marea eră glaciară…
iar asta cu cele mai mici lucruri.
Singur, un fulg de zăpadă e o minune înghețată fragilă.
Nu există doi la fel.
Dar, împreună, fulgii de zăpadă au schimbat lumea.
Fără veri calde care să-i topească,
zăpada a acoperit nordul planetei…
și s-a compactat de-a lungul a mii de ani,
formând calote de gheață permanente, groase de câțiva kilometri.
Aici, pe acest tărâm tăcut,
viața a fost înghețată…
dar, la sud de calotele de gheață,
s-a creat o nouă lume, unde viața se putea dezvolta.
Acoperind aproape întreaga emisferă nordică,
tundra a devenit cel mai extins habitat de pe Pământ.
ÎN URMĂ CU 20.000 DE ANI
Mamiferele care s-au adaptat la frig au dominat aceste teritorii neospitaliere,
inclusiv cel mai mare și mai emblematic animal dintre toate…
mamutul lânos.
Strămoșii lor, asemănători elefanților,
au pornit din Africa cu milioane de ani în urmă
și au evoluat în aceste ființe foarte specializate.
Blana lungă, urechile mai mici și cozile mai scurte
i-au ajutat să-și păstreze căldura.
Sunt ghidați de o femelă bătrână, matroana,
care își transmite cunoștințele din generație în generație.
Generații pe care trebuie să le protejeze.
Mai mari decât leii de astăzi,
leii de peșteră pot doborî cele mai mari prăzi…
dar cele mici sunt ținte ușoare.
Neavând locuri de ambuscadă, felinele sfidătoare nici nu se ascund.
În schimb zăbovesc,
așteptând momentul potrivit.
Puiul trebuie să stea aproape de apărători,
dar vânătorii îl au în vizor.
Mamuții formează un zid de fildeș…
dar leii nu pleacă nicăieri.
Matroana a ajuns la capătul răbdării…
dar unul dintre vânători vede o oportunitate.
Adolescentul nu se va mai îndepărta de turmă vreodată.
Acum e rândul leilor să se apere.
Mama puiului…
știe că e o cauză pierdută.
Nu au de ales decât să se retragă
și să protejeze generațiile rămase.
Nu le rămâne decât să-și continue migrația
de-a lungul tundrei reci.
Deși gheața n-a acaparat niciodată planeta,
impactul său a fost resimțit pe tot globul…
uneori, în cele mai neașteptate moduri.
Cum mare parte din apa planetei era blocată în gheață,
pământul a devenit tot mai uscat.
Acesta este reversul unei ere glaciare.
La sud de stepa tundrei,
deșerturile aproape și-au dublat mărimea,
devorând totul în cale.
Doar specialiștii deșertului, evoluați să suporte căldura extremă,
puteau supraviețui în condiții așa de ostile.
Dar uscarea nu s-a oprit acolo.
Mai spre sud, pădurile tropicale ale Africii,
sanctuare stabile ale vieții de peste 50 de milioane de ani,
au dispărut aproape complet…
înlocuite de o întindere vastă de pădure uscată și pășune.
Impactul asupra vieții a fost uriaș,
nu în ultimul rând asupra unui grup de animale.
Primatele.
Babuinii ne împărtășesc 94% din ADN,
precum și o parte crucială a poveștii…
coborârea din vârful copacilor pentru o viață pe covorul de frunze.
Aici, în timpul epocii glaciare,
verii noștri au înfruntat multe provocări noi.
Viața la sol e mult mai periculoasă…
fiind căminul prădătorilor mari.
Din fericire, lipsa de forță și mărime
a fost compensată de inteligență și familii numeroase.
Dar găsirea hranei pentru a hrăni multe guri
este o provocare constantă.
Iar atunci când se găsește hrană,
aceasta atrage atenție din plin.
Și unde există o resursă prețioasă…
conflictul este inevitabil…
îndeosebi cu propria specie.
Un grup rival fără chef de împărțit.
În pădurea uscată,
merită să lupți pentru fiecare fruct…
și fiecare luptă contează.
Grupul rival și-a acceptat soarta,
dar se va întoarce.
Pentru a depăși provocările unei lumi mai ostile,
primatele s-au bazat pe inteligență socială,
o trăsătură care, în timp,
avea să facă o specie de primate să atingă dominația globală.
ÎN URMĂ CU 16.000 DE ANI
Acumularea de gheață din nord a afectat clima de pe toată planeta.
Dar, când viața s-a obișnuit cu condiții mai reci și mai uscate,
totul s-a schimbat.
Gheața a început să se topească, când orbita Pământului s-a schimbat iar,
iar temperatura globală a început să crească.
Ceea ce începuse ca niște șuvoaie de apă topită
s-a transformat curând într-un potop.
În America de Nord, apa topită a format un lac glaciar enorm,
adânc de 600 de metri, ce acoperea 10.000 de kilometri pătrați.
Singurul lucru care oprea apa să nu inunde uscatul spre vest
era un zid falnic de gheață.
Pe cealaltă parte, zidul era înalt de aproape un kilometru…
părând o barieră de neoprit…
dar nu pentru mult timp.
Pe măsură ce temperaturile creșteau, iar apa topită din lac se acumula,
presiunea din spate creștea.
În scurt timp, pereții au început să se dărâme din interior,
până când, în cele din urmă s-au prăbușit catastrofal.
Într-o clipă, un lac de mărimea Mării Irlandei s-a dezlănțuit.
La 30 de kilometri spre sud
se întrezărea primul indiciu al apocalipsei iminente.
Trepidații.
Ele simt pericolul…
dar nu au unde să se ascundă.
Primul lucru pe care l-au văzut a fost un zid de praf.
De o sută de metri înălțime,
e avangarda unui tsunami uriaș.
În doar zece ore,
marea inundație a distrus 800 de kilometri de teren
prin continentul american, tocmai până la ocean.
Minuni naturale care ar dura milenii ca să se formeze
au fost create în câteva ore.
Dar aceste spectacole au fost de scurtă durată.
Câteva zile mai târziu,
tot ce a rămas
a fost o liniște sinistră.
Urmele de neșters ale acelui potop marchează peisajul american și astăzi…
dar, de la începutul erei glaciare,
au existat peste 50 de cicluri de acumulare și topire a gheții…
fiecare provocând propriile potopuri.
Odată ce haosul ultimei mari topiri s-a potolit,
încetul cu încetul, echilibrul s-a reinstalat peste tot.
Ploile au devenit mai frecvente…
permițând pădurilor să se redreseze.
Deșerturile s-au redus și s-au înverzit,
pe măsură ce apa s-a revărsat din nou.
Iar unde curge apa,
o urmează și viața.
Delta Dunării din Europa
este una dintre cele mai mari zone umede din lume.
S-a format după ultima mare topire
și a devenit rapid cămin pentru o sumedenie de animale.
Având atâta hrană la îndemână,
rândunicile de mare călătoresc mii de kilometri
pentru a se reproduce în apele bogate.
E locul perfect pentru a crește o familie…
dar e o călătorie ratată
dacă masculul ajunge prea târziu pentru a găsi o femelă.
Tot ce poate face este să urmărească succesul altora.
Cum rivalul a plecat,
acum e șansa sa.
Hrana e un cadou excelent,
dar nu e impresionată.
Totuși, își încearcă norocul…
dar fără succes.
Masculul respins este nevoit să ia masa singur.
Doar când viața e așa de îmbelșugată, femelele își permit să fie mofturoase.
Sfârșitul erei glaciare a vestit nu doar o perioadă îmbelșugată,
ci și una cu o mare stabilitate climatică…
una cunoscută drept Holocen.
ÎN URMĂ CU 11.700 DE ANI
În această perioadă au predominat condițiile calde și umede,
iar temperatura globală medie a fluctuat cu mai puțin de un grad Celsius,
permițând vieții să se dezvolte în toate colțurile planetei…
fiecare specie putând să se laude cu o descendență neîntreruptă
care data de patru miliarde de ani,
până la originea vieții pe Pământ.
Însă, nu totul s-a dezvoltat în perioada Holocenului.
Se pornise o extincție bizară și extrem de selectivă.
Pe toată planeta,
cele mai mari animale terestre dispăreau.
Mamuții, leii de peșteră și sute de alte specii au dispărut.
America de Nord a fost foarte afectată,
pierzând peste 70% din uriașii săi…
dar nu pe toți.
În absența concurenței,
bizonii au preluat marile platouri,
hoinărind în număr mare…
dar nu erau singuri.
Având mai puține prăzi mari din care să aleagă,
bizonii au devenit ținta unui alt grup de supraviețuitori.
Dușmani vechi.
Cea mai bună apărare e să stea cu ochii pe pericol,
să rămână împreună și să avanseze cu calm.
Dar aceștia nu sunt vânători obișnuiți…
pentru că epoca glaciară a fost martoră la răspândirea unui nou prădător.
Ca lupii,
am vânat în grupuri.
Și lipsa noastră de forță și viteză…
a fost compensată de inteligență și viclenie.
Evoluția creierelor noastre mari și complexe
ne-a diferențiat de alte primate
și ne-a permis să vânăm în moduri tot mai sofisticate.
Imitând lupii
și folosind mormane de pietre așezate cu grijă,
vânătorii au împins bizonii kilometri întregi,
până au ajuns
exact unde voiau.
Doar atunci se apropie de spatele turmei.
Dacă se manifestă prea devreme,
zile întregi de eforturi vor fi în van.
Premiul lor suprem nu e moartea unuia,
ci căderea multora…
pentru a hrăni mulți în lunile de iarnă.
Capcana e pregătită.
Nu au nevoie decât de puțină încurajare.
La începutul Holocenului,
oamenii s-au răspândit din Africa pe aproape toate continentele
și au devenit cei mai periculoși prădători din lume.
Deși ascensiunea noastră a dus
la extincția globală a animalelor terestre mari,
povestea noastră ar fi putut fi una scurtă,
dacă n-am fi făcut ceva remarcabil.
Ne-am eliberat de nesiguranța existenței de vânători-culegători,
formând alianțe cu natura.
Clima stabilă din Holocen
a permis strămoșilor noștri să stabilească o relație unică
cu plantele.
Au ales manual anumite specii
și le-au plantat semințele acolo unde puteau crește cel mai bine.
Toată această grijă și atenție
a crescut dramatic șansa de supraviețuire a plantelor,
iar în schimb, oamenii puteau culege roadele.
Au învățat cum să producă mai multă hrană
și s-o facă să reziste tot anul.
Acolo unde creșteau plantele,
oamenii prosperau.
Strămoșii noștri au descoperit cum să asigure o aprovizionare stabilă.
Și nu au domesticit doar plantele.
Ci și animalele.
În toată lumea,
mulți vânători-culegători au renunțat la stilul de viață nomadic
în favoarea cultivării pământului.
Încet dar sigur, sălbăticia a fost transformată,
îmblânzită de mâini omenești.
Eliberați de lupta constantă de a găsi hrană,
populația oamenilor a crescut,
munca s-a diversificat,
societatea a devenit mai complexă…
și s-au născut civilizațiile.
Am realizat ceva ce n-a mai reușit nicio specie.
Ne-am eliberat de natură și ne-am ridicat deasupra ei.
Agricultura a schimbat totul…
dar urma o altă revoluție.
Ingeniozitatea noastră ne-a dus mai departe decât ne-am fi imaginat,
iar povestea noastră e scrisă acum pe suprafața Pământului.
Ce a fost sălbatic odată s-a îmblânzit sau pierdut.
Avem prea mult succes pentru binele nostru
și cel al planetei…
iar acum provocăm următoarea extincție în masă.
Nu e problema doar că hrănirea noastră
ocupă peste jumătate din terenul locuibil…
și nu e doar că dioxidul de carbon eliberat de noi
ne încălzește planeta mai repede
decât oricând în ultimele 500 de milioane de ani.
Nu e problema doar că ne încălzim și ne acidificăm oceanele,
distrugându-le echilibrul natural
și ucigând porțiuni mari din viața marină.
Nici că provocăm evenimente meteorologice extreme,
incendii și secete
care readuc planeta la începuturile sale nefertile.
Și nu e doar că le facem pe oricare dintre ele,
ci că le facem pe toate,
toate în același timp.
Și, pentru a înrăutăți lucrurile,
o facem la viteze meteorice.
Deși rare, extincțiile în masă schimbă cursul istoriei ca nimic altceva.
Până acum, Pământul a îndurat cinci astfel de evenimente apocaliptice,
fiecare dintre ele nimicind peste trei sferturi din formele de viață.
Mai mult, specia dominantă la început
nu este cea care izbândește după aceea.
Impactul extincției în masă
nu a mai fost simțit de 66 de milioane de ani.
Acum ne îndreptăm
spre a șasea.
Doar în ultimii 50 de ani,
populația sălbatică a scăzut cu o medie de aproape 70%,
iar de data aceasta, noi suntem cauza.
Însă, în ciuda acestei prognoze sumbre,
rămâne un licăr de speranță.
Suntem prima specie din povestea vieții de patru miliarde de ani
care înțelege ce se întâmplă cu lumea noastră.
Suntem și prima specie
care înțelege de ce e nevoie pentru a îndrepta lucrurile.
Inteligența noastră ne-a adus până aici
și este singurul lucru care ne poate salva,
Viitorul nostru
și cel al planetei
încă nu a fost scris.
Modul în care acționăm acum va stabili următorul capitol
din povestea vieții.
Dar, orice ne-ar rezerva viitorul…
dacă există ceva ce am învățat din trecut,
este că viața mereu a găsit o cale.
Subtitrarea: Ramona Coman