Under 90 % av vår planets historia
har det varit för varmt för is att bildas.
Så när istiden inträffade för två och en halv miljon år sen
var dess påverkan enorm.
Det här är historien om en stor frost
och uppkomsten av en dynasti
som skulle föra allt liv till utrotningens rand.
KAPITEL 8
NUTID
Yellowstone är en av de kallaste platserna i Amerika.
På vintern uthärdar det fortfarande samma iskalla förhållanden
som en istid medför.
Temperaturen kan sjunka till under minus 50 grader.
Bara de som är byggda för kylan kan överleva.
En bisons tjocka päls isolerar så bra
att lite energi räcker för att hålla dem varma.
Det är tur,
för gräs är svårt att hitta under snön.
Men bisonoxarna är inte de enda som är hungriga här.
Vargar klarar också riktigt kalla vintrar,
och de har jagat bisonoxar i Amerika i mer än 100 000 år.
För att dela upp hjorden
måste flocken få dem i rörelse.
Paniken ger vargarna kontroll.
Hjorden måste hålla ihop.
Ett fall kan innebära döden.
Men bisonoxarna kan inte springa för evigt,
särskilt inte i den djupa snön.
Deras enda hopp är att vända om och möta sina förföljare.
Först då ger sig flocken.
Men vart de än går
följer vargarna efter.
Urgamla fiender som har kämpat mot varandra i årtusenden.
Men de gamla motståndarna har ändå tur,
för de kan se fram emot slutet på vintern
och lättnaden som våren innebär.
Men det fanns en tid då vintern
aldrig verkade ta slut.
2,5 MILJONER ÅR SEDAN
För två och en halv miljon år sen
orsakade förändringar i jordens omloppsbana,
havsströmmar och koldioxidnivåer
en abrupt nedkylning av planeten.
Den stora istiden hade börjat
och den började med de minsta sakerna.
En snöflinga är ett skört, fruset under.
Ingen är den andra lik.
Men tillsammans förändrade snöflingorna världen.
Utan varma somrar som smälte dem
täckte snö jordens norra del,
och under tusentals år komprimerades den
och bildade flera kilometer tjocka permanenta istäcken.
Här, i denna tysta värld,
frystes livet bort,
men söder om istäcket
skapades en ny värld där liv kunde frodas.
Den omslöt nästan hela norra halvklotet,
och tundran blev jordens största livsmiljö.
20 000 ÅR SEDAN
Däggdjur som anpassade sig väl till kylan dominerade dessa iskalla marker,
inklusive de största och mest ikoniska av alla:
Mammutar.
Deras elefantliknande förfäder
lämnade Afrika miljontals år tidigare
och utvecklades till dessa högspecialiserade bestar.
Långt hår, mindre öron och kortare svansar
hjälper dem att hålla värmen i kylan.
De leds av en gammal hona, matriarken,
som för vidare sin kunskap i generationer.
Generationer hon måste skydda.
Grottlejonen är större än dagens lejon,
och de kan fälla riktigt stora byten,
men mindre är enklare.
De fräcka katterna försöker inte ens gömma sig.
Istället bidar de sin tid
i väntan på rätt tillfälle.
Kalven måste hålla sig nära sina beskyddare,
men jägarna har honom i sikte.
Mammutarna bildar en vägg av betar,
men lejonen går ingenstans.
Matriarken har fått nog,
men en av jägarna ser en möjlighet.
Tonåringen kommer aldrig att avvika från hjorden igen.
Nu är det lejonens tur att försvara sig.
Kalvens mamma
vet att det är lönlöst.
De har inget annat val än att backa
och skydda generationerna som återstår.
Allt de kan göra är att fortsätta sin vandring
över den kalla tundran.
Även om isen aldrig helt omslöt planeten
satte den sin prägel över hela jorden,
ibland på väldigt oväntade sätt.
Med det mesta av jordens vatten inlåst som is
blev landytorna allt torrare.
Det här är den motsatta sidan av en istid.
Söder om tundran fördubblades nästan öknarnas storlek,
och de slukade allt i sin väg.
Bara ökenspecialister som hade utvecklats för att stå emot extrem hetta
kunde överleva sådana svåra förhållanden.
Men uttorkningen slutade inte där.
Ännu längre söderut var Afrikas tropiska regnskogar
stabila tillflyktsorter för liv i över 50 miljoner år.
De försvann nästan spårlöst
och ersattes av en stor yta av uttorkad skog och gräsmark.
Inverkan på livet var enorm,
inte minst för en grupp djur:
Primaterna.
Babianer delar 94% av sitt DNA med oss
och även en viktig del av vår historia,
nedstigningen från trädtopparna till ett liv på marken.
Här nere, under istiden,
stod våra kusiner inför många nya utmaningar.
Livet på marken är farligare.
Stora rovdjur bor där.
Men det som primater saknar i form av styrka och storlek
kompenserar vi lyckligtvis med intelligens och stora familjer.
Men att hitta tillräckligt med föda för att mätta många munnar
är en ständig utmaning.
Så när föda väl hittas
drar det till sig uppmärksamhet.
Och där det finns en dyrbar resurs
är konflikt oundvikligt,
inte minst bland sina egna.
En rivaliserande trupp som inte vill dela med sig.
I den torra skogen
är varje frukt värd att kämpa för
och varje kamp räknas.
Den rivaliserande truppen ger sig,
men de kommer tillbaka.
För att övervinna utmaningarna i en tuffare värld
förlitade sig primater på sin sociala intelligens,
en egenskap som med tiden
ledde till att en art av primaterna skulle uppnå global dominans.
16 000 ÅR SEDAN
Uppbyggnaden av is i norr påverkade klimatet över hela planeten.
Men just när liv började vänja sig vid kallare, torrare förhållanden
förändrades allt.
Isen började smälta när jordens omloppsbana ändrades igen,
och den globala temperaturen började stiga.
Det som började som en serie smältvattenströmmar
förvandlades snart till en störtflod.
I Nordamerika bildade smältvattnet en enorm glaciärsjö
som är 600 meter djup och täcker 10 000 kvadratkilometer.
Det enda som hindrade vattnet från att svämma över landytan västerut
var en hög mur av is.
På den bortre sidan var muren nästan en kilometer hög,
en till synes ostoppbar barriär,
men inte länge till.
När temperaturen fortsatte stiga och smältvattensjön fortsatte att växa
ökade trycket bakifrån.
Snart började väggarna rämna inifrån
tills de till slut kollapsade.
På ett ögonblick släpps en sjö lika stor som Irländska sjön loss.
Trettio kilometer söderut
märks det första tecknet på den kommande apokalypsen.
Skalv.
De förnimmer fara,
men det finns ingenstans att gömma sig.
Det första de ser är en vägg av damm.
Den är 100 meter hög och förtruppen för en gigantisk tsunami.
På bara tio timmar
slår jättefloden fram en 800 kilometer lång väg
genom den amerikanska kontinenten hela vägen till havet.
Naturliga underverk som annars skulle ta årtusenden
skapas på några timmar.
Men dessa spektakel är kortlivade.
Bara några dagar senare
återstår bara
en kuslig tystnad.
De outplånliga ärren från jättefloden
präglar det amerikanska landskapet än idag.
Men sen istidens gryning
har det skett mer än 50 cykler av isuppbyggnad och smältning.
Var och en har orsakat sina egna episka översvämningar.
När kaoset från den senaste stora smältningen har lagt sig
återvände balansen långsamt på land.
Nederbörden blev mer regelbunden
och lät skogen återhämta sig.
Öknarna krympte och grönskade
när vatten åter flödade.
Och där vatten flödar
följer snart liv.
Europas Donaudelta är en av de största våtmarkerna i världen.
Den bildades efter den senaste stora smältningen
och blev snabbt hem åt en otrolig rikedom av djurliv.
Med så mycket föda tillgängligt
reser skäggtärnor tusentals kilometer för att föröka sig i dessa vatten.
Det är det perfekta stället att bilda familj på,
men resan är bortkastad
om en hane kommer för sent för att hitta en hona.
Allt han kan göra är att se andra lyckas.
Nu när hans rival är borta
har han chansen.
Mat är en utmärkt gåva,
men hon är inte imponerad.
Han prövar ändå lyckan
men utan framgång.
Den avvisade hanen måste äta ensam.
Bara under tider med så mycket överflöd har honorna råd att vara så kräsna.
Slutet på istiden inledde inte bara en tid av överflöd
utan även en tid med mycket klimatstabilitet,
en tid känd som holocen.
11 700 ÅR SEDAN
Under den här perioden rådde varma, fuktiga förhållanden,
och den globala medeltemperaturen fluktuerade med mindre än en grad Celsius
vilket gjorde att liv kunde frodas i världens alla hörn.
Varje art kan stoltsera med en obruten släktlinje
som sträcker sig fyra miljarder år tillbaka
till livets ursprung på jorden.
Men allt frodades inte under holocen.
En märklig och mycket selektiv utrotning var på gång.
Över hela planeten försvann de största landdjuren.
Mammutar, grottlejon och hundratals andra arter försvann.
Nordamerika drabbades särskilt hårt
och förlorade över 70% av sina jättar,
men inte alla.
Utan konkurrenter
tog bisonoxarna över de stora slätterna
och strövade omkring i stora antal,
men de var inte ensamma.
Med färre stora byten att välja mellan
hamnade bisonoxarna i fokus för en annan grupp överlevande.
Urgamla fiender.
Deras bästa försvar är att hålla ett öga på faran,
hålla ihop och lugnt gå vidare.
Men de här är inga vanliga jägare,
för under istiden spreds ett nytt rovdjur.
Liksom vargar
jagade vi i grupper.
Och det vi saknade i styrka och snabbhet
kompenserade vi med intelligens och slughet.
Utvecklingen av våra stora, komplexa hjärnor
hade skilt oss från andra primater
och gjort det möjligt för oss att jaga på allt mer sofistikerade sätt.
Genom att härma vargar
och genom att använda noggrant placerade stenhögar
drev jägarna bisonoxarna i flera kilometer
tills de var exakt
där de ville ha dem.
Först då närmar de sig bakom hjorden.
Om de avslöjar sig för tidigt
går dagar av ansträngning till spillo.
Deras slutgiltiga mål är inte att döda en
utan att fälla många
för att mätta många under vintermånaderna.
Fällan är gillrad.
Allt de behöver är lite uppmuntran.
Vid den tidiga holocen-epoken
hade människor spridit sig från Afrika till nästan alla kontinenter
och blivit världens farligaste rovdjur.
Trots att vår uppgång bidrog till den globala utrotningen av stora landdjur
kunde vår historia ha blivit kort
om vi inte hade gjort nåt anmärkningsvärt.
Vi befriade oss från osäkerheten i en existens som jägare och samlare
genom att bilda allianser med naturen.
Holocen-epokens stabila klimat
gjorde det möjligt för våra förfäder att utveckla en unik relation
med växter.
De valde ut vissa arter
och sådde sina frön där de kunde växa som bäst.
All denna omsorg
ökade väsentligt växternas chanser att överleva,
och i gengäld kunde människorna skörda.
De lärde sig att producera mer mat
och att få den att hålla hela året.
Och där deras grödor växte
frodades folk.
Våra förfäder upptäckte hur man säkerställer en stabil matförsörjning.
Och det var inte bara växter de domesticerade.
Djur också.
Över hela världen
gav många jägare och samlare upp sin nomadiska livsstil
till förmån för jordbruk.
Sakta men säkert förvandlades vildmarken,
tämjd av människohänder.
Befriade från den ständiga kampen för att hitta mat
växte världens befolkning,
arbete blev mer varierat,
samhället mer komplext
och civilisationer föddes.
Vi uppnådde nåt som ingen annan art har gjort.
Vi bröt oss loss från naturen och höjde oss över den.
Jordbruket förändrade allt,
men en ny revolution var på väg.
Vår uppfinningsrikedom har tagit oss längre än vi nånsin hade kunnat ana,
och vår historia är nu skriven på jordens yta.
Det som en gång var vilt har tämjts eller gått förlorat.
Vi är för framgångsrika för vårt eget bästa
och för planetens bästa,
och vi orsakar nu nästa massutrotning.
Det handlar inte bara om att vår matförsörjning
tar upp mer än hälften av all beboelig mark,
och det handlar inte bara om att koldioxiden vi släpper ut
värmer upp vår planet snabbare än nånsin under de senaste 500 miljoner åren.
Det handlar heller inte bara om att vi värmer och försurar haven,
förstör deras naturliga balans
och dödar stora delar av marinlivet.
Det handlar inte heller bara om att vi orsakar extrema väderhändelser,
bränder och torkor
som skickar tillbaka jorden till dess karga begynnelse.
Och det handlar inte bara om att vi gör en av dessa saker,
utan att vi gör dem alla
på samma gång.
Och för att göra saken värre
så gör vi det jättesnabbt.
De är sällsynta, men massutrotningar förändrar historiens gång utan like.
Hittills har jorden genomlidit fem av dessa apokalyptiska händelser.
Var och en har utplånat mer än tre fjärdedelar av allt liv.
Och de dominerande arterna som har kommit
är inte de dominerande arterna som har försvunnit.
Effekten av en massutrotning
har inte upplevts på 66 miljoner år.
Nu är vi på väg
mot den sjätte.
Bara under de senaste 50 åren
har djurpopulationer i genomsnitt minskat med nästan 70%,
och den här gången är det vi som är ansvariga.
Trots denna dystra prognos
finns det fortfarande en strimma hopp.
Vi är den första arten under fyra miljarder år av liv
som förstår vad som händer med vår värld.
Vi är också den första arten
som förstår vad som krävs för att ställa saker till rätta.
Vår intelligens har tagit oss så här långt,
och den är det enda som kan rädda oss.
Vår framtid,
och planetens,
är ännu inte skriven.
Hur vi agerar nu avgör nästa kapitel
i livets historia.
Men vilken framtid som än väntar,
om det är nåt vi har lärt oss av det förflutna
så är det att livet alltid har hittat en väg.
Undertexter: Daniel Rehnfeldt