Протягом 90% історії нашої планети
було надто тепло, щоб утворилася крига.
Коли два з половиною мільйони років тому настав льодовиковий період,
його вплив був неймовірним.
Це розповідь про велике замороження
і повстання династії,
яка привела життя до межі вимирання.
ЖИТТЯ НА НАШІЙ ПЛАНЕТІ
РОЗДІЛ 8
ЕПОХА ЛЬОДУ Й ПОЛУМ'Я
НАШІ ДНІ
Єллоустоун — одне з найхолодніших місць Америки.
Узимку воно досі переживає ті ж морози,
що й у льодовиковий період.
Температура може опускатися нижче мінус 50 градусів.
Виживають лише ті, хто створений для холоду.
Густа шерсть бізона — це така хороша теплоізоляція,
що їм потрібно мало енергії, аби не мерзнути…
та траву посеред снігу
теж зовсім нелегко знайти.
Але бізони тут не єдині в пошуках їжі.
Вовки теж витримують найхолодніші зими…
і полюють на бізонів в Америці вже понад 100 000 років.
Щоби розділити стадо,
зграя має змусити його рухатися.
Завдяки паніці бізонів вовки переймають контроль.
Стадо має триматися разом.
Одна помилка може стати смертельною.
Але бізони не можуть бігати вічно,
особливо глибоким снігом.
Їхня єдина надія — розвернутися і постати перед переслідувачами.
Лише тоді зграя нарешті змириться.
Але куди б вони не подалися,
вовки підуть за ними.
Це вікові вороги, які ведуть битву тисячоліттями.
Але цим прадавнім ворогам пощастило…
бо вони з нетерпінням чекають кінця зими,
і полегшення, що несе весна.
Але були часи, коли зима
ніколи не закінчувалась.
2,5 МІЛЬЙОНА РОКІВ ТОМУ
Два з половиною мільйони років тому
зміни орбіти Землі,
океанських течій та рівня вуглекислого газу
призвели до різкого охолодження планети.
Великий льодовиковий період почався…
і він почався з найдрібнішого.
Сама по собі сніжинка — крихке заморожене диво.
Не існує двох однакових.
Але разом сніжинки змінили світ.
Без теплого літа, яке б розтопило його,
сніг засипав північ земної кулі…
і за тисячі років він ущільнився,
утворивши постійні крижані покриви завтовшки кілька кілометрів.
Тут, у цьому тихому царстві,
життя зникло через повне замерзання…
але на південь від льодовикових щитів
був створений новий світ, де життя змогло процвітати.
Охопивши майже всю Північну півкулю,
тундровий степ став найбільшим місцем існування на Землі.
20 000 РОКІВ ТОМУ
Ссавці, які добре адаптувалися до холоду, домінували на цих холодних землях…
уключаючи найбільших і найзнаковіших із них…
найвеличніших мамутів.
Їхні слоноподібні предки
покинули Африку за мільйони років до цього
й еволюціонували в цих вузькоспеціалізованих тварин.
Довга шерсть, менші вуха й коротші хвости
допомагали їм зберігати тепло посеред холоду.
Їх веде стара самиця — матріарх,
яка передає свої знання з покоління в покоління.
Покоління, які вона має захищати.
Більші за сучасних левів
печерні леви могли приборкати найбільшу здобич…
але меншу — легше.
З невеликим прикриттям нахабні котячі навіть не намагаються сховатися.
Натомість вони не поспішають,
очікуючи слушної миті.
Маля має триматися поруч зі своїми захисниками…
але мисливці вже зафіксували його в полі зору.
Мамути утворюють стіну з бивнів…
але леви не збираються відступати.
Матріарху це остогидло…
але один з мисливців помічає можливість.
Підліток більше ніколи не відійде від стада.
Тепер черга левів захищатися.
Матір дитинчати…
знає, що це марна справа.
У них немає вибору, окрім як відступити
й захищати покоління, що залишилися.
Вони можуть лише продовжити мігрувати
через холодну тундру.
Хоча лід так і не поглинув планети повністю,
його вплив усе ж був відчутним по всьому світу…
іноді найнесподіванішим чином.
Оскільки більша частина води у світі була охоплена кригою,
суша ставала все більш сухою.
Це зворотний бік льодовикового періоду.
На південь від тундрових степів
пустелі розширилися майже вдвічі,
пожираючи все на своєму шляху.
Лише пустельні спеціалісти, які еволюціонували, аби протистояти
сильній спеці, могли вижити в таких ворожих умовах.
Та посуха не обмежилася лише цим.
Ще південніше тропічні ліси Африки —
стабільні заповідники для життя протягом понад 50 мільйонів років —
майже повністю зникли…
а замінив їх величезний простір сухих лісів і луків.
Уплив на життя був величезний,
і не в останню чергу на одну групу тварин…
приматів.
Павіани поділяють із нами 94% свого ДНК,
а також важливу частину нашої історії…
спуск із верхівок дерев до життя на землях лісу.
Тут у льодовиковий період
наші родичі зіткнулися з багатьма новими випробуваннями.
Життя на суші небезпечніше…
тут живуть великі хижаки.
На щастя, брак приматів у силі й розмірі
ми компенсуємо інтелектом і великими родинами.
Та знайти стільки їжі, аби нагодувати всіх —
це постійний виклик.
Тож коли їжу знаходять,
вона привертає чимало уваги.
А там, де є дорогоцінний ресурс…
конфлікт стає неминучим…
навіть із представниками власного ж виду.
Купка суперників без бажання ділитися.
У сухому лісі
варто битися за кожен плід…
а кожна битва має значення.
Вороги відступають, аби скоротити втрати,
але вони ще повернуться.
Щоби подолати виклики більш ворожого світу,
примати покладалися на свій соціальний інтелект —
рису, яка з часом
призвела до глобального панування одного виду приматів.
16 000 РОКІВ ТОМУ
Накопичення льоду на півночі вплинуло на клімат планети.
Але коли життя звикло до більш холодних і сухих умов,
усе змінилося.
Лід почав танути, коли орбіта Землі знову змістилася,
а глобальна температура почала зростати.
Те, що почалося із серії талих потоків,
незабаром перетворилося на потоп.
У Північній Америці тала вода утворила величезне льодовикове озеро
глибиною 600 метрів і площею 10 000 квадратних кілометрів.
Єдине, що зупиняло воду від затоплення землі на заході,
це величезна стіна льоду.
З іншого боку стіна була майже кілометр заввишки…
здавалося б, непереборна перешкода…
але ненадовго.
Температура зростала, і талих вод ставало все більше,
тож тиск ззаду все наростав.
Невдовзі стіни почали руйнуватися зсередини…
аж до катастрофічного обвалу.
За одну мить з'явилося озеро розміром з Ірландське море.
За тридцять кілометрів на південь
з'явився перший натяк апокаліпсису, що насувався.
Тремтіння.
Вони відчувають небезпеку,
але їм ніде сховатися.
Спочатку вони побачили стіну пилу.
Заввишки сто метрів
це авангард гігантського цунамі.
Усього за десять годин
мегаповінь пройшла 800-кілометровий шлях
через американський континент аж до океану.
Природні дива, на формування яких пішли б тисячоліття,
утворилися за лічені години.
Але ці видовища недовговічні.
Лише через кілька днів
залишилася
лише моторошна тиша.
Незмивні шрами цієї великої повені досі відзначають ландшафт Америки…
але з початку льодовикового періоду
було понад 50 циклів накопичення та танення криги…
кожне з яких спричинило свої легендарні повені.
Щойно метушня останнього великого танення вщухла,
рівновага відновилася по всій землі.
Опади стали більш регулярними…
що дозволило лісам відновитися.
Пустелі зменшилися й позеленіли,
коли знову потекла вода.
А там, де тече вода,
невдовзі з'являється й життя.
Дельта Дунаю в Європі —
одне з найбільших водно-болотних угідь у світі.
Утворившись після останнього великого танення,
вона швидко стала домом для неймовірного розмаїття тварин.
Маючи стільки їжі,
білощокі крячки долають тисячі кілометрів для розмноження в цих багатих водах.
Це ідеальне місце для створення сім'ї…
але це марна подорож,
якщо самець прибуде запізно й не встигне знайти самицю.
Йому залишається лише спостерігає за успіхами інших.
Його суперник полетів,
і тепер у нього з'явився шанс.
Їжа — це чудовий подарунок…
але самиця не вражена.
Він усе одно випробовує свою удачу…
але марно.
Відштовхнутому самцю доводиться вечеряти самому.
Самиці можуть дозволити собі бути такими вибагливими, лише коли життя таке щедре.
Кінець льодовикового періоду відкрив не лише час достатку,
але й час великої кліматичної стабільності…
відомий як голоцен.
11 700 РОКІВ ТОМУ
У цей період
переважали теплі, вологі умови,
а середні глобальні температури коливалися менш ніж на один градус Цельсія,
дозволяючи життю процвітати в усіх куточках світу…
кожен вид може похвалитися безперервною лінією походження,
що датується чотирма мільярдами років тому
аж до самого походження життя на Землі.
Однак не все процвітало в голоцені.
Відбувалося дивне й дуже вибіркове вимирання.
По всій планеті
зникали найбільші наземні тварини.
Мамути, печерні леви та сотні інших видів вимерли.
Особливо сильно постраждала Північна Америка,
утративши понад 70% своїх гігантів…
але не всіх.
За відсутності конкурентів
бізони захопили великі рівнини,
кочуючи у великій кількості…
та вони були не самі.
З меншою кількістю великої здобичі
бізони стали центром уваги іншої групи тих, хто вижив.
Відвічні вороги.
Їхній найкращий захист — стежити за небезпекою,
триматися разом і спокійно рухатися далі.
Але це не звичайні мисливці…
бо в льодовиковий період поширився новий хижак.
Як і вовки,
ми полювали групами.
А їхню перевагу у швидкості…
ми компенсували розумом і хитрістю.
Еволюція нашого великого, складного мозку
виділила нас із-поміж інших приматів
і дозволила нам полювати дедалі витонченішими способами.
Імітуючи вовків
і використовуючи обережно складені стоси каменів,
мисливці ганяли бізонів кілометрами,
поки ті не приходили саме туди,
куди було потрібно хижакам.
Лише тоді вони наближалися до стада.
Якщо вони покажуться надто рано,
то дні старань буде безслідно втрачено.
Їх головний приз — це не смерть одного,
а падіння багатьох…
аби прогодувати всіх протягом зимових місяців.
Пастку влаштовано.
Їм потрібна лише дрібка заохочення.
На початку голоцену
люди поширилися з Африки майже на всі континенти Землі
й стали найнебезпечнішими хижаками у світі.
Хоча наше повстання і сприяло
глобальному вимиранню великих наземних тварин,
наша історія могла бути короткою,
якби ми не зробили дечого визначного.
Ми звільнилися від невизначеності існування мисливців-збирачів,
уклавши союз із природою.
Стабільний клімат голоцену
дозволив нашим предкам розвинути унікальні стосунки
з рослинами.
Вони вручну відбирали певні види
і сіяли їх там, де вони найкраще росли.
Уся ця турбота та увага
різко підвищили шанси рослин на виживання,
а натомість люди змогли пожинати плоди.
Вони навчилися виробляти більше їжі
й робити так, аби вона зберігалася круглий рік.
Там, де росли рослини,
люди процвітали.
Наші предки знайшли, як забезпечити стабільне постачання їжі.
Вони одомашнили не лише рослини.
Тварин теж.
По всьому світу
багато мисливців-збирачів відмовилися від кочового способу життя,
перейшовши до землеробства.
Повільно, але впевнено, дика природа трансформувалася,
поки її приборкував людський вид.
Звільнившись від постійної боротьби за їжу,
популяція людей зросла,
робота диверсифікувалася,
суспільство стало складнішим…
і народилися цивілізації.
Ми досягли того, чого ще не досягали інші види.
Ми звільнилися від природи й постали над нею.
Сільське господарство змінило все…
але насувалася нова революція.
Наша винахідливість завела нас далі, ніж ми могли собі уявити,
і тепер наша історія написана на поверхні Землі.
Те, що колись було диким, стало прирученим або втраченим.
Ми надто успішні для нашого ж блага
й для блага планети…
і зараз ми спричиняємо наступне масове вимирання.
Справа не лише в тому, що годування людства
займає понад половину всіх придатних для життя земель…
і не лише в тому, що ми виділяємо вуглекислий газ,
який нагріває нашу планету швидше,
ніж будь-коли за останні 500 мільйонів років.
І справа не лише в тому, що ми також нагріваємо й підкислюємо океани,
руйнуючи їх природний баланс
і знищуючи величезну кількість морського життя.
І не лише в тому, що ми не просто спричиняємо екстремальні погодні явища:
пожежі та посухи,
які повертають Землю до безплідного початку.
І справа не лише в тому, що ми робимо щось із цього,
а в тому, що ми робимо
все це водночас.
І що ще гірше,
ми робимо це зі швидкістю метеорита.
Хоча вони й рідкісні, масові вимирання змінюють хід історії, як ніщо інше.
Досі Земля пережила п'ять таких апокаліптичних подій,
кожна з яких знищила понад три чверті всього життя.
Ба більше, після цих подій
починали панувати зовсім не ті види, що панували до них.
Наслідки масового вимирання
не відчувалися вже 66 мільйонів років.
Зараз ми на шляху
до шостого з них.
Лише за останні 50 років
популяції диких тварин скоротилися майже на 70%,
і цього разу винні ми.
І все ж, попри цей похмурий прогноз,
проблиск надії досі є.
Ми — перший вид в історії життя тривалістю в чотири мільярди років,
який розуміє, що відбувається з нашим світом.
Ми також перший вид,
який зрозумів, що потрібно, щоб усе виправити.
Усім, що ми маємо, ми завдячуємо нашому розуму,
і це єдине, що може нас урятувати.
Наше майбутнє
і майбутнє планети
ще не написане.
Те, як ми діятимемо зараз, визначить наступний розділ
цієї історії життя.
Але яким би не було майбутнє…
завдяки минулому ми чітко усвідомили одне…
життя завжди знаходить вихід.
Переклад субтитрів: Ольга Мазур