Упродовж дев'яноста відсотків історії нашої планети було занадто тепло для
утворення льоду.
Тож коли два з половиною мільйони років тому настав льодовиковий період, його
вплив був величезним.
Це історія великого холоду.
І піднесення династії, що поставила життя на межу зникнення.
ЖИТТЯ НА НАШІЙ ПЛАНЕТІ
ГЛАВА 8 ЕПОХА ЛЬОДУ І ПОЛУМ'Я
СЬОГОДЕННЯ
Єллоустоун - одне з найхолодніших місць Америки.
Узимку там досі такі самі морозні умови, що й за часів льодовикового
періоду.
Температура може опускатися нижче за мінус п'ятдесят градусів.
Тут здатні вижити лиш істоти, створені для холоду.
Товста шерсть бізонів - добра теплоізоляція, тож їм треба мало енергії,
щоб зігрітися.
І це дуже добре, бо під снігом важко знайти траву.
Але тут хочуть їсти не тільки бізони.
Вовки також можуть витримувати найхолодніші зими.
І понад сто тисяч років вони полюють на бізонів в Америці.
Щоб розділити стадо, зграя має змусити його рухатися.
Паніка діє на користь вовкам.
Стадо має триматися разом.
Хибний крок може стати фатальним.
Та бізон не може бігти вічно.
Особливо глибоким снігом.
Їхня єдина надія — повернутись і зіткнутися зі своїми переслідувачами.
Лиш тоді зграя остаточно змириться.
Та хоч би куди вони пішли, вовки підуть за ними.
Одвічні вороги, що тисячоліттями ведуть битву.
Однак цим давнім ворогам пощастило.
Адже вони можуть з нетерпінням чекати на кінець зими і прихід весни.
Проте були часи, коли зима… здавалася вічною.
-2,5 МІЛЬЙОНА РОКІВ ТОМУ -Два з половиною мільйони років тому
зміна орбіти Землі, океанських течій і рівня вуглекислого газу призвели
до різкого охолодження планети.
Почався великий Льодовиковий період.
І почався він із найменших дрібниць.
Сама по собі сніжинка - це крихке замерзле диво.
Не існує двох однакових.
Але разом сніжинки змінили світ.
Без теплого літа, щоб їх розтопити, сніг укрив північ земної кулі… і тисячоліттями
ущільнювався, утворюючи постійні крижані покриви завтовшки кілька
кілометрів.
Тут, у тихому королівстві, життя застигло.
Однак на південь від крижаних покривів з'явився новий світ, де могло процвітати
життя.
Охопивши майже всю північну півкулю, тундростеп став найбільшим середовищем
-існування на Землі. -СЬОГОДЕННЯ
20 ТИСЯЧ РОКІВ ТОМУ
На цих холодних землях домінували ссавці, що добре пристосувалися до холоду.
Серед них найбільші й найвідоміші з усіх.
Косматі мамонти.
Їхні слоноподібні предки залишили Африку мільйони років тому й еволюціонували в цих
вузькоспеціалізованих звірів.
Довга шерсть, менші вуха й коротші хвости допомагають їм зберігати тепло холодної
пори.
Ними керує стара самка, матріарх, яка передає свої знання з покоління в
покоління.
Покоління, які їй потрібно зберегти.
Печерні леви були більшими за сучасних і могли вполювати найбільшу
здобич.
Але меншу піймати легше.
Не маючи укриття, нахабні коти навіть не намагаються сховатися.
Натомість вони не поспішають, чекаючи слушнї миті.
Дитинча має бути поруч зі своїми захисниками.
Але мисливці націлилися на нього.
Мамонти утворюють стіну з бивнів.
Та леви нікуди не підуть.
З матріарха досить.
Проте один мисливець помічає слабину.
Підліток більше ніколи не відійде від стада.
Тепер левам треба захищатися.
Мати дитинчати знає, що це марна справа.
Вони не мають вибору, окрім відступити і захистити нові покоління.
Їм залишається тільки продовжувати міграцію холодним
тундростепом.
Попри те, що лід ніколи не покривав планету повністю, його вплив відчувався на
всій земній кулі.
Іноді найнесподіванішим чином.
Оскільки більша частина води була закута в лід, земля ставала дедалі
сухішою.
Це зворотний бік Льодовикового періоду.
На південь від тундростепу пустелі збільшилися майже вдвічі, пожираючи все на
своєму шляху.
Лиш пустельні фахівці, що еволюціонували, щоб витримувати сильну спеку, могли вижити
в таких ворожих умовах.
Однак висихання тут не зупинилося.
Ще далі на південь африканські тропічні ліси, які понад п'ятдесят мільйонів років
були заповідниками для всього живого, майже повністю зникли.
З'явився величезний простір сухого лісу та лугів.
Вплив на життя був величезним, особливо на одну групу тварин.
Примати.
ДНК бабуїнів на дев'яносто чотири відсотки схожа на нашу.
Вони також важлива частина нашої історії.
Бабуїни спустилися з верхівок дерев на лісову землю.
Тут, під час Льодовикового періоду, наші родичі стикнулися з багатьма новими
викликами.
Життя внизу небезпечніше.
Це дім великих хижаків.
На щастя, брак сили та розміру примати компенсують інтелектом і великими
родинами.
Та знайти достатньо їжі, щоб нагодувати багато ротів, непросто.
Тож коли їжу знаходять, вона привертає чимало уваги.
А там, де є цінний ресурс, конфлікт неминучий.
Зокрема, із собі подібними.
Військо суперника, що не хоче ділитися.
У сухому лісі… за кожен плід варто боротися.
І кожен бій важливий.
Війська суперника скоротили втрати.
Але вони повернуться.
Щоб подолати виклики більш ворожого світу, примати покладалися на свій
соціальний інтелект.
Ця риса згодом призведе до глобального панування одного виду
приматів.
16 ТИСЯЧ РОКІВ ТОМУ
Накопичення льоду на півночі вплинуло на клімат на всій планеті.
Та щойно життя звикло до холодніших і сухіших умов, усе змінилося.
Орбіта Землі знову змістилася, і лід почав танути.
Глобальна температура зростала.
Низка потоків талої води невдовзі перетворилася на потоп.
У Північній Америці тала вода утворила величезне льодовикове озеро завглибшки
шістсот метрів і площею десять тисяч квадратних кілометрів.
Єдине, що заважало воді затопити землю на заході, - це висока крижана стіна.
З дальнього боку стіна була майже з кілометр заввишки.
Здавалося б, непереборний бар’єр.
Але ненадовго.
Оскільки температура підвищувалася, озеро талої води збільшувалося, тож і тиск
позаду зростав.
Невдовзі стіни почали руйнуватися зсередини.
До, зрештою, катастрофічного краху.
За мить утворилося озеро завбільшки з Ірландське море.
За тридцять кілометрів на південь з'явився перший натяк на майбутній
апокаліпсис.
Землетрус.
Вони відчувають небезпеку.
Але сховатися ніде.
Перше, що вони бачать, це стіна пилу.
Сто метрів заввишки, це авангард гігантського цунамі.
Лише за десять годин мегаповінь пробиває вісімсоткілометровий шлях крізь
американський континент аж до океану.
Дива природи, які б формувалися тисячоліттями, створюються за лічені
години.
Проте ці видовища недовговічні.
За кілька днів залишається тільки моторошна тиша.
Вічні шрами цієї великої повені досі позначають американський ландшафт.
Однак із початку Льодовикового періоду відбулося більш як п'ятдесят циклів
утворення і танення льоду.
Кожен із них спричинив епічні повені.
Коли хаос після останнього великого танення вщух, на землю поволі повернулася
рівновага.
Опади стали регулярнішими.
Це дало змогу лісам відновитися.
Пустелі зменшилися і зазеленіли, коли знову потекла вода.
А скрізь, де тече вода, невдовзі з’являється життя.
Дельта Дунаю в Європі - це одне з найбільших водно-болотних угідь у світі.
Вона утворилося після останнього великого танення і швидко стала домом для
неймовірного розмаїття тваринного світу.
Через таку кількість їжі білощокі крячки долають тисячі кілометрів, щоб
розмножуватися у цих багатих водах.
Це ідеальне місце для створення сім'ї.
Та це марна подорож, якщо самець прибуває надто пізно, щоб знайти самку.
Тепер він може лиш спостерігати за успіхами інших.
Суперник пішов, тож у нього з'явився шанс.
Їжа – чудовий подарунок.
Але вона не вражена.
Він усе одно не полишає надії на щастя.
Проте марно.
Відштовхнутий самець мусить їсти на самоті.
Самки можуть бути настільки вибагливими тільки тоді, коли життя таке
щедре.
Закінчення Льодовикового періоду – це не тільки час достатку, а й великої
стабільності клімату.
Епоха, відома як голоцен.
11 700 РОКІВ ТОМУ
Упродовж цього періоду переважали теплі вологі умови, а середні глобальні
температури коливалися менш як на один градус за Цельсієм,… завдяки чому життя
процвітало у будь-якому куточку світу.
Кожен вид має безперервну лінію походження, що тягнеться чотири мільярди
років аж до зародження життя на Землі.
Однак у голоцені процвітали не всі.
Відбувалося дивне і дуже вибіркове вимирання.
На всій планеті зникали найбільші наземні тварини.
Мамонти, печерні леви та сотні інших видів щезли.
Особливо постраждала Північна Америка, що втратила понад сімдесят відсотків
гігантів.
Але не всіх.
За відсутності конкурентів бізони захопили великі рівнини, кочуючи у
величезних кількостях.
Та вони були не самі.
Вибір великої здобичі зменшився, і бізони стали центром уваги ще однієї групи
вцілілих.
Одвічні вороги.
Їхній найкращий захист - бути насторожі.
Триматися разом і спокійно рухатися далі.
Та це не звичайні мисливці.
За Льодовикового періоду поширився новий хижак.
На кшталт вовків. Ми полювали групами.
А брак сили і швидкості… ми компенсували розумом і хитрістю.
Еволюція нашого великого складного мозку вирізнила нас з-поміж інших
приматів.
І це дало нам змогу полювати в дедалі витонченіші способи.
Наслідуючи вовків і використовуючи ретельно розставлені купи каміння,
мисливці заганяли бізонів на багато кілометрів, поки ті опинялися саме там, де
треба.
Тільки тоді вони змикалися за стадом.
Розкриють себе зарано - і дні зусиль підуть марно.
Їхня головна нагорода - не смерть одного, а падіння стада.
Щоб прогодувати багатьох упродовж зимових місяців.
Пастку встановлено.
Треба лиш трохи їх підштовхнути.
На початку голоцену люди поширилися з Африки майже на всі континенти Землі.
І стали найнебезпечнішими хижаками у світі.
Хоча наш підйом сприяв глобальному вимиранню великих наземних тварин, наша
історія могла бути короткою.
Якби ми не зробили дечого визначного.
Ми звільнилися від невизначеності існування мисливця-збирача, уклавши союз
із природою.
Стабільний клімат голоцену дав змогу нашим предкам розвинути унікальні
стосунки… з рослинами.
Вони відібрали певні види і посіяли насіння там, де воно могло рости найкраще.
Належні догляд і увага різко збільшили шанси рослин на виживання.
Натомість люди могли пожинати плоди.
Вони навчилися виробляти більше їжі, щоб її вистачало на весь рік.
А там, де росли їхні рослини, люди процвітали.
Наші предки змогли забезпечити стабільне постачання їжі.
І одомашнили не тільки рослини. Тварин теж.
В усьому світі багато мисливців-збирачів відмовилося від кочівництва… на користь
землеробства.
Повільно, але впевнено пустеля трансформувалася.
Приручена людськими руками.
Звільнена від постійної боротьби за їжу, популяція людей зростала, робота
урізноманітнювалася, суспільство ставало складнішим.
І народжувалися цивілізації.
Ми досягли того, чого ніколи не зміг жоден інший вид.
Ми вирвалися з природи і піднялися над нею.
Сільське господарство змінило все.
Однак наближалася інша революція.
Винахідливість завела нас далі, ніж ми могли собі уявити.
І тепер наша історія написана на поверхні Землі.
Те, що колись було диким, приручене або втрачене.
Ми надто успішні для нашого ж добра.
І для добра планети.
І зараз ми спричиняємо наступне масове вимирання.
Річ не тільки в тім, що для того, щоб прогодувати себе, ми займаємо більш як
половину земель, придатних для життя.
І не тільки в тім, що вуглекислий газ, який ми виділяємо, нагріває нашу планету
швидше, ніж будь-коли за останні п'ятсот мільйонів років.
Ми також не просто нагріваємо і підкислюємо океани, руйнуючи їхній
природний баланс і знищуючи величезні масиви морського життя.
Не тільки спричиняємо екстремальні погодні явища.
Пожежі й посухи, які повертають Землю до її безплідного початку.
Річ не в тім, що ми робимо щось одне із цього, ми робимо все. І водночас.
І що ще гірше, ми це робимо з космічною швидкістю.
Хоча масові вимирання - це рідкість, та вони як ніщо змінюють плин історії.
Досі Земля пережила п’ять апокаліптичних подій, кожна з яких знищила
понад три четвертих усього живого.
Ба більше, вид, що домінує до такої події, припиняє домінувати після неї.
Наслідки масового вимирання не відчувалися шістдесят шість мільйонів років. Зараз ми
на шляху до шостого.
Тільки за останні п'ятдесят років популяція диких тварин скоротилася майже
на сімдесят відсотків.
Цього разу ми відповідальні за це.
І все-таки, попри цей похмурий прогноз, проблиск надії залишається.
Ми - перший вид в історії життя за чотири мільярди років, який розуміє, що
відбувається з нашим світом.
Ми також перший вид, який зрозумів, що потрібно, щоб виправити це.
Наш інтелект привів нас так далеко, і це єдине, що може нас врятувати.
Наше майбутнє і майбутнє планети ще належить написати.
Те, як ми діятимемо зараз, визначить наступну главу в історії нашого життя.
Та хай яке майбутнє нас чекає…
Якщо ми щось і зрозуміли з минулого,… то це те, що життя завжди знаходить шлях.