Co se děje, Dhruve? Z tvé řeči těla soudím, že tě to prostě nezajímá.
Líbí se mi tvůj zápal, Kávjo. Je až nakažlivý.
Dhruve, jsi chytrý, jsi inteligentní, ale nezbyla ti žádná motivace.
Vážně tu chceš pracovat?
Popravdě to, jak ses v práci zlepšila, je opravdu chvályhodné.
Očividně jsi duchem někde jinde.
Není čas na změnu?
Jsi připravena začít řídit tým?
Vím, že ti to půjde skvěle.
Takže co... Už sem od zítřka nemám chodit?
Tak kdy se ujmu nové role?
- Ahoj. - Mám novinku.
- Jo, já ti taky musím něco říct. - Povýšili mě a zvýšili mi plat!
- Co? - Povýšili mě a zvýšili...
Tak jo, gratuluju.
Jo, Jóhan pořádá večírek. Kolaudačka jejich domu. Buď tam v sedm. Dobře?
Cos mi to chtěl říct?
Našel jsem chlapa, co prodává knedlíčky. Říká si Chuť Dárdžilingu.
Jsou moc dobrý. Měli bychom sem zajít.
- Jsou moc dobrý. - Dhruve, ty jsi tak sladký.
Dej si a dej si pár i za mě.
- Dnes je šťastný den. - Jo.
- Zatím. Miluju tě. - Jo. Šťastný den.
Dejte mi jich víc.
PŮVODNÍ SERIÁL NETFLIX
ZADNÍ SEDADLO
Dobrý den.
Vezmete jich víc?
- Pizza Mania. - Vlastně jsem Dhruv.
- Dhruv? - Kávjin přítel.
Pizza Mania.
- Dhruve, jak se máš? - Jóhane.
- Dobře. Ty? - Skvěle.
- Vezmu to. - Ne, já...
- Ne, dobrý. - Fakt?
- Jo. - Dobře, díky.
- Nevadí ti to? - Ne.
Pojď dál. Díky moc.
- Je to krásný dům. - Díky.
Dej mi něco.
- Určitě? - Jo.
Udělej si pohodlí. Dej si něco k pití. Pomoz mu.
- Ahoj! - Gratuluju.
Děkuju. Dhruve!
- Jsi opilá? - Ne.
Jsem šťastná. Dají mi 2,2 milionu rupií ročně.
To myslíš vážně? Dají ti 2,2 milionu?
- Ty vole. - Já vím.
- Můžeš si toho tolik koupit. - Koupím si továrnu.
To jsou ti zbohatlíci.
- Sklapni. - Poslyš. Oslavme to v Moonlightu.
- Nemusíme slavit vždycky jen sami. - Ale...
Jo. Pojď, ukážu ti dům.
- Ahoj. - Jak se máš?
- Dobře. - Super.
- Máš pizzu? - Jo, pojďme ji sníst.
Jdeme.
- Nejsem si tím jistá. - Čím?
Mám toho dost. Všechno mě nudí.
Nudí mě Tinder, moje práce stojí za prd, nudí mě Zomato,
kouknu se na tu pizzu a cítím se tlustá. Jo, taky skončila poslední série Girls.
Jestli nejsi šťastná, dej výpověď. Najdi si něco jinýho.
Je to lepší než být každý den nešťastná.
Jo, má pravdu.
- Těšíte se na život v Bombaji? - Jo, to bychom se měli těšit.
Jakto?
My jsme totiž tenhle dům koupili.
Koupili jste dům v Bombaji? A takovýhle!
- Vážně? - Je hezký, ne?
- Boží! - Díky. Co vlastně děláš?
- Učím matiku online. - Něco takového existuje?
- Jo, dělává se to. - Dělá taky analýzu dat pro startup.
A co ten doktorát?
- Dělá doktorát z matiky. - Dělal jsem, už nedělám.
Jo. Ale možná se k tomu vrátí.
To nevím, ale uvidíme.
Nebavilo mě to. Víc v tom není.
Když už mluvíme o tom, co nás nebaví... Musím být 49 dní žena v domácnosti.
Je to tradice.
A je to tak zlý? Jsi doma, pracuješ, staráš se o domácnost.
To je fajn, ne? Mně by to nevadilo.
Ano, ale to je ten rozdíl, víš?
Když se rozhodneš to dělat, nebo když tě k tomu nutí.
To je pravda.
Musím souhlasit s Dhruvem.
Kdo nechce sedět doma a starat se o dům? Nebo jen relaxovat?
- Vážně? - Ne?
Co kdybys ty byl doma 49 dní?
- Relaxoval. - Však pracuj.
Jen jsem jí řekl, ať nedává fotky na žádné sociální sítě. To je vše.
To bude těžký.
Tak jo, my půjdeme zas o dům dál.
- Vy seďte. - Dejte si něco k pití.
- Nabídněte si. Zatím. - Zatím.
Sklapni.
Dá se to jíst?
Voní to tak.
- Sakra. - Opatrně. Není to tvýho táty.
Cože?
Čichni si. Je to sladká kaše.
Zlato. Není to kaše. Ale voní to hezky.
Voní to jako kaše.
Věříš, že ten dům koupil?
Já vím. Lidi mají tolik peněz.
Musel to naplánovat dobře. Není to snadný.
Ale i tak, kolik ho to stálo?
Je to ředitel, ne?
Je to hajzl.
- Dhruve. - Co? Nemám pravdu?
Podvedl ji. Umíš si to představit?
- Tyhle sračky si musí vyřešit sami. - To jo, ale i tak!
Stejná kancelář. Není to divný?
Jsou to i moje peníze, ne?
Jsme přece tým.
Jen chci, ať se mě zeptáš, než utratíš naše peníze. Nic víc. Neřeknu ne.
Ano, jsou to naše peníze. A mám o nich přehled. Co je tvoje, je tvoje.
Jestli chceš, můžu ti ten dokument hned teď poslat. Chceš to na e-mail?
Divný pocit.
- Můžu být jejich sluha. - Páni.
Ty jsi tak ambiciózní!
Říkej tomu aspoň správce nebo manažer.
Správci jsou taky sluhové. V týhle koupelně mluvíš anglicky. Proč asi.
Mluvil jsi o tom daru se sestrou?
Ne.
Jak jí to mám říct? Měla by s tím přijít sama, ne? Ví, že se musí zaplatit záloha.
Možná na to jen zapomněla. Co kdybys jí to připomněl?
Bože, tohle je tak únavné.
Zapomněli jsme na dárek.
Ne. Počkej. Mám to.
Mám dva dny starý kardamom. Kde je?
- Dhruve. - Kde je?
To nic. Mám lepší plán.
Kapesníček.
Mám v tašce průvodce Lonely Planet Bombaj, dáme jim to a napíšeme tam,
co rádi podnikáme a kam rádi chodíme.
To je hezký.
- Že? Bude to jako náš průvodce. - Jo. Milý.
Není to tvýho táty.
Postarej se o to, Čerí.
A odteď...
úplná transparentnost, slibuju.
Ano, prosím?
Ano, to je moje auto.
Co se děje?
Ano, je to náš dům. Vlastníme ho. Ano.
Platit za parkování?
Nic vám nedám, pane.
Protože si myslíte, že jsme blbci!
Co?
Osm set tisíc rupií.
Za parkování. Zatraceně.
Poslyš.
Miluju tě.
Taky tě miluju.
Půjdeme?
Jinak nám sní předkrm.
Pojďme.
Rozdávali si to tam.
Co blbneš?
Poslyš, myslíš, že Salman Khán je panic?
Co? Fakt si myslíš, že je panic?
To nic. Jen se ptám.
Není. Proč si všichni myslí, že je panic?
- Líbí se mi. - To z něj nedělá panice.
Bože!
Salman Khán a panic. Mě jebne.
- Kolik s Kávjou platíte nájem? - Proč, chceš se přestěhovat?
- Můj byt mě nudí. - Stejně se nepřestěhuješ.
Hlavní město Turecka. Istanbul?
- Ankara. - Istanbul.
- Ankara. - Ne, Istanbul.
- Ankara. - A mám 220 rupií.
- Ha! - Co? Istanbul, nebo Ankara?
- Ankara. Díky. - Odkdy je to Ankara?
- Tihle to taky dělali. - V pohodě?
Pro holky, jako jsme my, holky ze střední nebo vyšší střední třídy,
je to tak... tak příjemný, jasný?
Postaráš se o sebe, nemusíš se spoléhat na přítele nebo na rodinu. Nemusíš.
Ne že bychom se honily za prachama nebo tak.
Chceme jen být soběstačný. Chci být soběstačná.
Když zítra půjdu do obchodu a uvidím boty, co si vážně chci koupit,
- chci si je koupit bez výčitek. - Jo.
Cítíš se pak tak příjemně, tak silná,
protože máš úspory.
Většina našich matek tohle nikdy nezažila.
Jo.
A navíc, když máš svou práci ráda, tak je to boží. Ten nejlepší pocit.
- A našim rodičům se uleví. - Nejen to. Jsou šťastní,
jsou na nás hrdí.
- Ukaž. - Ukaž ty svoje.
Cože? Teda, tomu říkám foťák. Kolik tě stál? Je skvělý.
- Pro tebe zadara. - Beze srandy. Kolik?
Minutku. Nejdřív si to vyfotíme.
Kde je Kávja? Vidělas ji? Nemůžu ji najít.
Co děláš? Nakupuješ?
- Co se děje? - Mrkni na tenhle web.
Počítá, kolik času strávíš s rodinou,
- když od nich bydlíš daleko. - Aha.
Když žiješ v nějakým městě a rodiče bydlí někde jinde,
potkáš je třikrát do roka, čtyřikrát, řekněme pětkrát.
To je průměr.
Podle tohohle webu strávím se svými rodiči odhadem 321 dní.
Uvidím je 321krát.
Po zbytek mýho života, než umřou.
- To je asi jeden rok. - Jo, rok.
Rozuměj, doteď jsem se s nimi vídala každý den.
Než mi bylo 20.
A teď mi zbývá 30, 40 nebo možná 50 let
a za celou tu dobu je uvidím jen jeden rok.
Jsme pěkní pitomci.
Prodávám žárovky,
proč to dělám? Proč od nich jsem tak daleko?
- Podívej se na to taky. - Ne, díky. Je to depresivní.
Je to tu tak hezky vybavený. Nádherný dům.
- Otevři to. - Otevři to.
Chci koupit ledničku rodičům.
Jakou jim koupit?
Kupuješ rodičům ledničku?
To je úžasný.
V dětství bylo hodně deset rupií, teď není dost ani 10 000.
Jo. Tehdy to bylo lepší.
Čím míň máš, tím líp.
No fuj. Prohlášení privilegovaných.
Míň není to správný slovo.
- Bylo to jednodušší, ne? - Jo, jasně.
Čím jednodušší, tím lepší. Jo.
Páni, drahý sýr?
- Kdes ho vzala? - V ledničce.
- Cože? - Vážně?
- V ledničce. - Vůbec se nestydíte.
Nepovýší tě, ale poníží.
Je to výborný. Zkus to.
Jo, já si dám taky.
Co tady děláte?
Kde máte pití?
- Tam za rohem. - Tam.
- Krásná kuchyň. - Úžasná.
Díky. Je to zábava tady vařit. Někdy uspořádáme společný oběd.
Jo.
- Super nápad. - Fakt krásný dům.
Díky. S Čerí se nám moc líbí, je super.
Sakra. Už zase. Dejte mi chvilku, vyřeším to.
Buďte opatrní, dobře? Prosím.
Omlouvám se. Pojďte.
Vyřešíme to. Jen buďte opatrní.
Lidi...
Čerí?
Co tady děláš? Všichni čekají venku.
- Na co se díváš? - Nevidíš to?
Co?
Co to do prdele...
Co jsme to do prdele koupili?
Na co myslíš?
Dal jsem výpověď.
Já nevím. Nevím, jestli mě vyhodili, nebo ne, ale...
Cože?
Vážně?
- Jsi v pořádku? - Jo, jsem.
Bál jsem se ti to říct, mělas tak skvělý den. Bál jsem se, že ti to zkazím.
Jsme tým, Dhruve.
Proč by mě to mělo naštvat? Určitě si nějak poradíš.
Chceš vodu?
- Určitě? Můžeme zastavit. - Pojď ke mně, zlato.
Děkuju.
Na co myslíš?
Poslyš.
Dal jsem výpověď. Nebo mě vyhodili, nevím.
Co? Kdy?
Dnes ráno.
A nenapadlo tě si o tom se mnou promluvit, probrat to?
Prostě se to stalo.
Dobře.
- Dobře? - Jo, dobře.
Co myslíš tím „jo, dobře“? Řekni něco víc.
Snažím se tu informaci zpracovat, Dhruve.
Dej mi chvilku.
Co se stalo? Podělíš se o detaily?
Nic. Přišli na to, že tam nejsem šťastný.
Že mě ta práce nebaví. Navrhli výpověď, kývl jsem. Prostý.
- Takže tě nevyhodili, dal jsi výpověď? - Jo. Tak to bylo.
Cítím se líp.
Na to kašlu, Dhruve!
Takový velký rozhodnutí jsme měli řešit spolu!
Hej, věděla jsi, že tam nejsem šťastný.
Pak to tvoje povýšení, říkal jsem si, že náklady zvládneme, že si odpočinu.
Odpočineš?
Vím, je to tvoje rozhodnutí, tvůj život, ale měls mi to říct, měli jsme to probrat.
- Týká se to nás obou. - Počkej.
- Ano, ale... - Neměl jsi tam skončit takhle.
Počkej! Proč ne? Je to moje rozhodnutí, ne?
Proč se mě nezeptáš, jestli jsem šťastný? Bylo to moje rozhodnutí.
Je to velmi nezodpovědný rozhodnutí.
Nemel mi tady zase o nezodpovědnosti.
Toho už stačilo.
Furt dokola.
Nelíbilo se mi tam, dal jsem výpověď. Konec debaty.
Jsi nezodpovědný, Dhruve.
Přiznej si to. Ani sprchu neopravíš.
Zase sprcha. Ptal jsem se, není to náma, ale budovou. Co mám jako dělat?
- Lézt po potrubí? - Oni to opraví.
Ale postarej se o to. Musím to řešit já?
Proč se mnou mluvíš takhle? Poslouchej se.
Tak hrubě. To radši nemluv.
Vtipný, že takhle mluvíš.
Já jsem tě podpořil, když jsi chtěla skončit, vzpomínáš?
Dhruve, to už je dávno, jasný? Teď je jiná situace.
Jak jako jiná?
Neuvědomuješ si, že se někam posouváme?
A to bude pokračovat bez ohledu na...
Ne! Chci se posunout určitým směrem.
Přesně. A proto já dávám výpověď.
Když jsem chtěla skončit, probrali jsme to.
O to tady jde, ano?
Měl jsi to se mnou probrat.
K čemu by to bylo? Rozhodl bych se stejně.
Páni. Díky. Cítím se tak důležitá. V tom případě jsi mi to neměl ani říkat.
Proč mi to říkáš? Co na tom záleží?
A jak splatíš tu půjčku?
Moje peníze nechceš. Ani nevím, co vlastně chceš, Dhruve.
- Tvoje peníze jsou tvoje, moje jsou moje. - Splatíš mi to, až budeš moct.
Chceš, abych si vzal další půjčku? Umřu!
- To sis uvědomil až teď? - Proč takhle mluvíš?
- Tak mi to nevracej, na tom nesejde. - Co to meleš? Jdi do prdele s těmi kecy.
Jen se ti snažím pomoct.
Měl jsi aspoň... Jsem tvoje holka, Dhruve!
Ani nevím, co chceš dělat dál. Pořád jenom s něčím sekáš. Chci říct...
Chápeš, že to má dopad na nás oba?
Jsme pár.
Proč na mě tlačíš?
Proč se mě nezeptáš, jestli jsem v pohodě?
„Jsi v pohodě?“
Proč neřekneš: „Vyřešíme to, jsme tým, spolu to zvládneme.“ Proč neřekneš tohle?
Cos řekla Akšaře? „Když do toho nedáváš srdce, nedělej to!“
Řídil jsem se tím. Není to totéž?
- Není to totéž. - Jak to, že to není totéž?
Můj život nezávisí na Akšaře, ale na tobě.
Nejsi na mně závislá. Vyděláváš dost. Takže o tohle nejde. Přestaň mlít hovna.
To není závislost, o který mluvím, a ty to víš. Nemelu hovna, mám o tebe starost.
Jakou starost? Akorát se kvůli tobě cítím mizerně.
Co? Ani si nevážíš mýho názoru, nezahrnuješ mě do velkých rozhodnutí.
Vědělas to!
Nicméně...
Poradím si.
- Postarám se o sebe i domácnost. Neboj. - O to nejde.
- Promiň, že se starám o tvou budoucnost. - Starejme se každý o sebe a bude to fajn.
Řekla jsem to, protože jsem byla šťastná, ano? A tys mi to svým oznámením zničil...
Vidíš? Jde o tohle.
Zničil jsem ti ten tvůj zkurvenej den. Zničil jsem ti den?
- Ano. - Tak jsem to nemyslela.
- Teď jsi to řekla! - Nemyslela...
Ale řeklas to. Že jsem ti zničil den. Jak? Že jsem ti řekl, že jsem dal výpověď?
Nech toho!
Překlad titulků: Pavla Vašicová