Я намагаюсь бути крутим міленіалом, а ти…
а ти змушуєш нас подорожувати, як бумери.
Потримай.
-Пете? -Друв у груві, завжди в гуморі.
-Гарно. -Радий тебе бачити.
Так, і я.
-Це моя мама. -Доброго дня.
-А це - моя.
Жартую. Кав'я, моя дівчина.
-Дуже приємно. -Навзаєм.
-Ти ж знаєш його? -Звісно. Рада знайомству.
І я. Хай щастить.
-І вам. Бувай. -Щасти.
Поїхати на інший кінець світу, щоб що?
Так, стріти колегу.
Думатиме, що я ходжу на відстійні екскурсії.
-Хіба він не на цій самій екскурсії? -Ага.
Розслабся.
То ж що це? Подорожі у стилі Кулкарні. Розкажи.
-А варто? -Так.
Тож, номер один…
Кожен член родини носить з собою фрукт.
-Мило. -Так.
Номер два, коли почнеться подорож, вигукнемо щось типу «Хвала Богу!»
І номер три,
якщо дізнаємось, що буде шведський стіл,
не будемо нічого їсти до того, щоб відбити гроші.
Геніально.
Ти ж моя заощадлива.
Усім привіт!
-Привіт! -Привіт!
Я Крісті, ваш друг.
Сьогодні ми разом оглядатимемо Муннар.
Ми від'їхали рівно о 7:30
і приїдемо назад о 5:30 вечора.
Усім гарного дня.
Дякуємо.
«Друг». У мене новий друг.
Вона дуже нагадує вчительку гінді.
-Вона буде сувора. Ми в лайні. -Годі тобі.
-Хвала… -…Богу!
СЕРІАЛ NETFLIX
ДРУГА СЕРІЯ СІМЕЙНИЙ ВІДПОЧИНОК
ЦЕРКВА СВ. ТОМА МАРТОМА МУННАР
Ти купалася?
Так, ми зустріли багато собак після того, як ти приїхав. Десь 20.
Ти купалася чи ні?
-Сьогодні ж неділя без купання, чи не так? -Дуже зручно.
Жовтий-жовтий замурзанець.
Жовтий-жовтий засранець.
Якого біса? Це ще звідки?
-Жовтий-жовтий засранець. -Мала, це набагато краще.
Ти просто так це придумала? На ходу?
Я вражений.
Церкву Св. Томаса збудували працівники з цих плантацій.
У вас є час прогулятись і усе роздивитись.
Але рівно 20 хвилин, гаразд?
Хто хоче подивитись на кладовище, давайте за мною.
А ті, хто хочуть до церкви, заходьте.
«У вас є час, роздивіться уважно. Але тільки 20 хвилин».
Агов! На мене ще надивитеся, добре?
-Спочатку прогуляйтеся тут. -Так, вибачте.
Так гарно.
Так.
Давай тихенько втічем. Добре? Ходімо. Пішли!
Просто спробуй, Друве.
Ходімо.
Я це бачив.
Що? Це ж сувенір.
А тобі ще щось треба?
Момо, не бачу зла, не чую зла, не говорю про зло.
І не роблю зла, дурненька.
Що думаєш?
Дерев'яні вироби вишукані.
Спробуємо?
-Ти готова? -Так.
Тож…
Як треба почати?
Треба щось сказати перед сповіддю.
-Що? -Вибач, але я…
Простіть, отче, бо грішний я.
Я вкрав цукерку з кишені Сандіпа у третьому класі.
Я зараз йому подзвоню.
Спершу поверни вкрадену свічку.
Так, я можу запитати щось серйозне?
Давай.
-Дуже серйозне, ти готовий? -Так.
Гаразд.
Якщо я помру раніше за тебе, що ти робитимеш?
Це не занадто серйозне питання?
Я попереджала.
Ну, добре.
Тож, гадаю…
Я…
Мені буде важко пережити це, але…
Гадаю, зрештою, я таки це переживу.
Ну, а що ще мені залишиться? Хіба не так має бути?
Ти б хотіла, щоб я продовжував жити, ні?
Так, звичайно. Але це залежить.
Залежить?
-Так. -Залежить від чого?
Якщо ти оговтаєшся за три місяці, мені це не сподобається.
-Ага. -Тож, ти маєш почекати хоча б…
може…
Сім місяців буде якраз.
-Сім місяців? -Так.
Чекай, сім на тридцять, 210 днів.
-Давай 200. Краще звучить. -Друве, почекай хоч 300 днів.
Триста?
Звідки взагалі ця цифра? 200 - якраз.
Хвилинку. Ми ж разом стільки років.
Не можеш почекати сім місяців?
Справа не в тобі, а в мені. Ти ж помреш, тебе більше не буде.
І що робити? Я маю бути щасливим.
Момо, ти був без мене 14 місяців. Ти не витримаєш сім?
То от звідки ти взяла сім місяців?
-Мовчи. Ти не дивився фільм. -Так, звісно.
Це єдиний фільм, якого я не бачив, так?
Добре, скажи ось що. «Я буду те, що і вона».
-Що? -Так.
«Я буду те, що й вона».
Це каверзне питання. Ти так кажеш у кожному ресторані.
Якого біса?
-Ти це чула? -Ні.
-Там щось було. -Там нічого не було, Друве.
А якщо то тигр?
Забий.
Ти бачила те відео,
де тигр вистрибнув з плантації?
То була кавова плантація.
Яка розумниця.
Тигр може відрізнити, де плантація кави, а де чаю?
А може.
-Ми їдемо за дві хвилини. -Бляха.
Усім негайно в автобус!
У вас дві хвилини.
О, Господи!
Хто, в біса, ці люди? Звідки вони?
-Ходімо. -Не поспішай так.
-Вона вже зла. -Нічого страшного.
Друве, не поспішай. Почекають.
Вона вже покликала.
Усі вже там, а ми товчемось, як дурні.
Можеш заспокоїтись?
Пішли вже. Що тут ще робити?
Ти йди, я наздожену.
Ти зараз мене дуже бісиш.
Запізнимось на хвилину. Не страшне.
«Коли Гаррі зустрів Саллі».
Що?
«Я буду те, що і вона».
Та тітка з кафе, з «Коли Гаррі зустрів Саллі».
Так.
Вибач.
Ти мала рацію.
Справді не страшне.
Агов, усім прокинутись! Наступна зупинка!
Господи!
-Ми мали дістатись сюди. -Тут буде обід!
Треба було взяти бананові чіпси.
-Дідько. -Друве, замовкни. Краще на це подивись.
-Вдягніть це. -Друве, чому ти не подзвонив?
Мамо, ми були втомлені.
-Нічого. Кав'я з тобою? -Поговори з нею.
Доброго дня! Як ви?
Все добре. Ви нарешті вирішили перебратись до Бомбею?
Так. Чекаємо на співбесіду для переведення.
Добре.
Взагалі-то, я хотіла дещо попросити.
Тут…
Як звуть сина Прамода?
-Це Кав'я? -Так.
Дай поговорити.
Привіт, Кав'є. Як ти?
-Привіт, дядечку. Усе добре. Як ви? -У нас все добре.
Я хотів дещо попросити.
Син мого кузена Прамода, Кішор,
він хоче навчатись на магістра бізнесу.
-То який там процес… -Я спитаю.
Люба, ти ж навчалась на магістра, правильно?
Саме так.
У тебе є номер діючого ректора?
Взагалі-то так, але…
Мамо, це так не робиться. Усе залежить від результату його ЗВІ.
Я думала, ми зможемо якось полегшити цей процес.
Мамо, це ж не спортгурток. Ми не можемо…
Тітонько, я дам вам номер,
тільки нікому не кажіть, що це я вам дала.
-Ні. Не переймайся. -Дякуємо.
-На все добре.
-Бувайте. -Бувайте.
До побачення.
Варто стати кар'єрним консультантом?
Найкращий шлях для тих, чия кар'єра ще не склалась.
Схвильована через переведення?
-Рагіл ще не написав. -Напише.
-Ні. Заспокойтесь! -Тихо.
Добре, добре. Дорбе!
І до вас черга дійде!
Пане! Як можна влазити у чергу?
Пане, так не можна! Поверніться!
-Все гаразд. -Ні, не гаразд.
-Просто безлад. -Тихо!
Час є. До вас черга дійде.
Чому влазять у чергу?
Це неправильно.
У вас є двадцять хвилин, гаразд?
Катайтесь швидко, але і спокійно.
Добре?
Як буде «бісить» малаяльською?
-Що? -Крісті.
-Я наче бачу туман. -Бачиш? Ось він.
Слухай, тебе ж не напружила та розмова про НМ?
Ні, нічого страшного.
Так, але це було трохи безглуздо, ні?
Знаєш, я думала…
Я легко можу сказати батькам, що те, що вони роблять, безглуздо,
і не можу сказати цього твоїм батькам.
Справді?
Я легко сказав би. Так!
-Дурня. -Я б відгріб по повній.
Уяви, якби я таке сказав.
А потім: «Бляха! Треба забрати свої слова назад!»
Ще десять хвилин!
-Що? -То заспіваєш?
Ти співай. Мені ведмідь на вухо наступив. А тобі ні.
-А у тебе баритон. -Справді? Круто.
Спробуй, а там побачимо.
Вона багато розмовляє зі мною
Мамо, вона воює очима
Мамо, я сумую за нею, так сильно
На, на, на, що? «Дівчино»?
Не роби так. Завжди знущаєшся. От чому я не співаю.
Ти з Північної Індії? Маєш знати.
Я більше біти люблю. А тобі аби тексти.
Добре, Мадонно, греби.
Тут таке свіже повітря, Друве.
Здається, застрягли.
Ну, ні, нахрін! Навіть не жартуй так.
Влипли.
Якого біса!
Давай вже.
Що, серйозно?
Агов!
Дідько, чорт!
Якби та пара не влізла, нам би не дістався цей човен.
Бляха, та ну!
Такої фігні у Фінляндії не трапляється!
-У Фінляндії човни не ламаються? -Дуже дотепно!
Там не влазять у черги.
Дідько!
Друве, заспокойся. Що з тобою?
Що?
Заспокоїтись? Подивись, де ми.
Ми посеред озера у зламаному човні.
Ми не рухаємось. Ми застрягли!
Друве, усі будуть йти цим щляхом.
Ми дочекаємось когось, добре?
Так, точно, бляха.
Хто там ще телефонує?
Вилазь.
-Так, мамо. -Друве, ви не надіслали номер.
-Будь ласка, потерпіть трохи. -Друве.
Так, але не обов'язково кричати, знаєш.
Вибач, мамо. Я зателефоную пізніше. Дай мені трохи часу, добре?
Бляха! Цей тур вбіса проклятий.
І ще ця Крісті. «Двадцять хвилин, ходімо!».
Отак ти розслабляєшся?
-Ти мав це сказати. -Що?
Усім, з ким у тебе проблеми, ти мав сказати це вчасно.
Навіщо ти зараз кажеш мені це? І тут.
Невідь-де, посеред річки. Як це допоможе?
-Алло? Друве? -Так, мамо?
-Що сталося? -Мамо, я зателефоную пізніше.
Дідько.
Бляха.
Тільки це і роблю.
Так і є.
Поводжусь так само, як і мій батько.
У Фінляндії було те ж саме. Усе було злагоджено.
А як щось ішло не так, мені зривало дах.
Батько такий самий.
Якщо щось його бісило, він накручував себе цим негативом.
Так багато жалівся, що не міг мислити тверезо.
Бляха, так і було. Точно так само!
-Не переймайся, Друве. -Та ні, Кав'є.
Енергія обмежена. Треба користуватись розважливо.
Ми не молодшаємо.
Але ти ж не один такий, так?
Ми усі переймаємо звички батьків.
Цьому не запобігти. І нічого не вдієш.
Справді? У тебе теж так?
Звісно.
Тато завжди прискіпувався до мами. І в мене це є.
А зараз ми завжди з неї глузуємо.
Час від часу.
Та пара пливе сюди.
Агов! На допомогу! Сюди!
Вони не зрозуміли.
Крісті! Покличте Крісті! Крісті двадцять хвилин!
Пане, будь ласка! Дякуємо!
Дідько! Нас врятовано.
Вибач, вибач. Чекай.
Тож, твоя мама…
Я казала це тому,
що я звикла не бути чуйною до неї.
Не навмисне, але це так.
Коли я нещодавно лишилася з нею, ми говорили про дітей.
Сказала, що не знаю, чи хочу їх.
Та коли я їй це пояснила, я наче виставила її такою слабкою.
Геть засудила її вибір народити мене.
Це несправедливо, але…
ми маємо працювати над собою, Друве.
Це таки несправедливо, і взагалі безглуздо.
Та…
Ми справді обираємо тих, кого любимо?
Більшість речей, вони ж заздалегіть запрограмовані, так?
Половину життя витрачаємо на їхнє розпрограмування.
Гадаю, перший крок до вирішення проблеми - це визнати її.
І ми обидва це робимо. Ми попрацюємо над цим.
Тож, не переймайся.
-Що ти в біса робиш? -Я сам веслую.
-Покликати Крісті голосом ведмедя? -Не треба драматизувати.
Спитає, чого ми кричимо, якщо ще не тонемо.
Сумно.
Привіт!
Врятуйте нас!
Що ми маємо зробити?
Залишити пасажирів у човні і поїхати?
Скажи їм, що ми будемо там.
Негідник.
Пробачте, Крісті.
Все добре. Туроператор жаліється, що їжа вже холоне.
Тоді варто поквапитись.
Ось.
Чула, ви це обговорювали.
Дякуємо, Крісті.
Ходімо. Давайте за мною.
-Крісті! -Так?
У нас є лише двадцять хвилин, чи трохи більше?
Покваптеся.
Що думаєш?
Ти змінив думку про Крісті.
-Так. -Це легко було?
Так.
То ми й самі змінитися зможемо?
Звісно, знадобиться трохи зусиль, але ми не можемо скидати усе на минуле.
Так.
Так, може, нам не вдасться, але ми маємо спробувати.
Я можу не погоджуватися з батьком, але…
Я дуже хочу налагодити з ним стосунки.
Тобі краще, коли він поряд?
Так, знаєш, це таки добре.
Коли немає сварок, лише мир і спокій.
Круто, постав собі статус у Вотсапі.
Сподіваюсь, Пет не буде базікати в офісі:
«Народ, Друв зі своєю дівчиною займались сексом у човні, і він зламався».
Чому тебе бентежить, що він подумає?
Тому, що я з ними працював.
Я хочу, щоб вони були гарної думки про мене. Ось і все.
Я хочу уточнити, що я не злодійка.
Добре. Дякую за це, але…
ти знаєш, що усі злодії світу кажуть те ж саме?
Ні, слухай, я просто хотіла зробити щось таке, що зазвичай не роблю.
Це було наче…
Відпочити від самої себе.
І не за всі мої погані звички відповідальний тато.
Я не вмію планувати бюджет. Витрачаю усе, як дурень.
А тато вміє це робити, усе мудро зважує.
-І ти погано торгуєшся. -О, не кажи.
Взагалі не вдається.
Так. І я крав не тільки цукерку з кишені Сандіпа,
а іноді й гроші.
Лише декілька разів, і все.
Тато ніколи мене цьому не вчив.
-Добре, хоча б це з'ясували. -Справді?
Дякую тобі, Каву.
Завдяки тобі сьогодні розкішно поїм.
Абсолютний авторитет. Ти мій авторитет.
-Тільки уяви! -Дякую.
Якщо в старості ми станемо схожі.
Дивно, скажи?
-Можеш собі уявити? -Які дурниці!