-Ти певен, що не робив цього раніше? -Точно.
Тітка усі рухи за обід вивчила,
і зняла відео.
Але я обирав пісню.
-Ти обрав цю пісню? -Так. Хотів задати атмосферу.
Ти ж відчуваєш, так?
Ти майже плачеш.
Вона така мила.
Наше перше фото разом.
Гадаю, мені тут десь тиждень.
А їй лише 24.
Як їй вдалося мене виростити?
Я ледь зі своїм життям пораюсь.
-Тобі не здається, що чогось не вистачає? -Чого?
Ти кажеш, що це ваше з мамою перше фото,
і тобі на ньому тиждень.
-А де ж фото з першого дня? -Знову ці жарти?
Я таки думаю, тебе вдочерили.
Звідки кучеряве волосся?
Що, як… ти була б Шарма?
Або Саксена?
Десаї? Ти думала про це колись?
Я хоч і не Саксена, але ж точно сексі, га?
Дуже смішно. Ходімо.
З тридцятиріччям, Кав'є Тгакур.
-Ти усе це зробив? -Так.
-Справді? -Ні, люба.
Тітка Мала зробила путту,
а я посмажив яйця і зробив кадала карі.
-Пахне чудово. -Скажи? Смачно пахне.
От би бути зараз у Бомбеї, у нашому новому будинку.
Святкували б там.
Змушуєш мене почуватись винним.
Ми тут через дискусійний форум.
Але…
Я почуваюсь наче загублена, вештаючись між хатами на Airbnb.
Вихід є.
Велосипедний тур до Форту Кочі.
Форум закінчиться опівдні.
І я буду тут, до ваших послуг.
Послуг? А це «послуга» чи «прислуга»?
-Послуга. -Я не знаю.
Я нікуди не хочу йти!
Мені не так і нудно. Буду сидіти тут і чекатиму на тебе.
Ти пожалкуєш, якщо не поїдеш на Форт Кочі.
Просто спробуй, добре?
У мене спина болить. Думаю, я ще посплю.
СЕРІАЛ NETFLIX
СЕРІЯ 3 ФОРТ КАВ'Я
Ласкаво просимо, пані, пане.
-Ласкаво просимо. -Привіт.
-Ласкаво просимо, пане. -Як ви?
-О, друзяко! -Радий бачити.
Йоу!
-Як ти? -Тільки глянь, хто це.
Як справи, чуваче?
-Добре. -Дуже радий бачити.
-Дуже радий. -Навзаєм.
-Як почуття? -Дуже добре.
Господи, ще два тижні тому я був у Фінляндії.
Так, я не про це питаю.
По той бік екрану. Від джуніора до клієнта. Як тобі це?
Тільки не називай мене клієнтом. Це трохи… Якось дешево.
-Можемо сісти тут? -Спробуй.
Трохи незручно, та підійде.
-Підключимо мікрофони? -Так, звісно.
-Точно. -Добре.
А що це?
Трекер. Ми використовуємо для обліку відвідувачів.
-Можна подивитись? -Так, звісно.
Як би вибираєтеся з важких ситуацій?
Коли усе котиться шкереберть?
Я не зупиняюсь у хаосі.
Моя філософія — ніколи не можна бути безтурботним.
Моя команда з цим часто зтикалася.
Не знали, що робити, працювали навпомацки,
робили все, що треба.
Друв уже головою киває.
Як лідер, якщо почуваєшся неспокійним і вразливим,
гадаю, важливо…
Важливо залучити команду у процес.
Це не їхні проблеми, Друве.
Врешті-решт,
лідер має встановлювати курс, а команда — слідувати.
На початку — так.
Але у перспективі, вони захочуть бути більш залученими,
і у цьому випадку цілісна робота команди ефективніша за окремі її складові.
Чи не так?
Ми заходимо на територію суб'єктивізму.
Ні, я відчуваю, що ти кажеш це тому,
що тільки-но починаєш власний лідерський шлях.
Я певен, за декілька місяців ми це обговоримо,
коли ти як слід дослідиш IMRC.
Звісно.
Дуже дякую. Будемо рухатись до наступних питань.
Звісно.
Думаю, треба швидко привітатися.
Тепер зможете зустрічатись тільки у відеорежимі.
Так, звісно.
-Побачимось о третій. -О третій?
Так.
Якщо ти маєш плани, можемо поговорити в Zoom пізніше.
-Що будете? -Дві кави і що там ще?
-Путту і карі. -Гаразд.
-Буде за 5 хвилин. -Дякуємо.
-Де ти, Друве? -Привіт, Каву.
Працівники з AMEX хочуть особисто зі мною познайомитись.
Звісно, можемо і по телефону,
та буде негарно, якщо не зустріну їх особисто.
Я і не знаю, що думаєш?
Я розумію.
Приходь після зустрічі.
Справді?
Оце так, ти стала така мудра у свої 30.
-Я буду намагатись встигнути до 17. Добре? -Бувай.
-Привіт. -Привіт.
Ходи сюди.
-Сядь і поїж нормально. -Ага.
Вибач, що ти стояв осторонь.
Не переймайся.
Просто сподіваюся, це скоро мине.
-Кав'я, певно, образилась. -Хтозна.
Відправив її на велотур у Форт Кочі.
Це класно. Думаю, їй сподобається.
Але почуваюсь паршиво. Цього разу не зміг зробити нормальний подарунок.
Дякувати Богу, Міра любить віскі. Щороку нова марка, і все.
Йому так само, пане.
Певно, вона думає, що ми за люди такі.
Всередині ми сваримось, як собаки, а зараз відпочиваємо.
Хіба не так має бути?
Працюй, як віл, вгризайся у роботу, а потім відпочивай.
-Як ми у школі робили. -Так.
З тобою мені навіть довго думати не треба, щоб почати сперечатись.
Чорт, це…
-Це комплімент, чи що? -Стовідсотковий, чуваче.
-Але я згоден з тобою. Ми… -Так.
Ми завжди змагаємось між собою.
-Я так не думаю. -Звісно, так.
Якщо ти погодишся, як же сперечатися?
Ні. Я знаю, це дивно казати, але я…
Я не знаю, чи це вік, або вагітність, але…
Не думаю, що ще зміг би так змагатись
або навіть горіти роботою.
-Що ти таке верзеш? Дурниці. -Я серйозно.
Так не прийнято вважати, та…
Я думав про свого тата, він був урядовцем.
Так.
З дитинства заохочував до роботи, вчитися, займатись спортом.
Казав, я маю знайти себе.
«Як не досягнеш успіху, будеш як я, посереднім».
А я думаю, в чому тут проблема?
Щонеділі ми йшли гуляти,
грали у пінг-понг щоранку.
Дивились мінімум один фільм щомісяця.
Щойно починались канікули, їхали у подорож.
У нього було стільки часу на нас.
Взагалі-то, з усього класу,
ваші стосунки батька і сина були найкрутішими.
-Так. -Правда?
Якби у ті часи був список Forbes «Топ-20 найкрутіших тат у Делі».
Дядько точно був би там.
Точно. Іноді я відчуваю…
цю його типу посередність,
що забезпечила цілісність на все життя.
Не був «Працівником місяця»,
але був чудовим батьком. Найкращим.
Якщо у Forbes буде такий список, хочу теж туди.
-Знаєш? -Так, чому ні.
Я навіть не думаю у цій площині.
Цих думок навіть у голові немає.
Про таке думаєш, наче про похмілля у 20,
варто про таке думати?
Вони прийдуть до тебе, зачекай.
-Привіт. -Привіт.
Я проходила повз, і дівчата вказали на це місце.
-То що це за місце? -Це книжковий клуб.
Тут наче немає книжок.
Це жива бібліотека,
люди, що сидять з цього боку будівлі — це книги,
вони будуть ділитися своїми історіями життя з читачами.
-Проходьте. -Дякую.
Вітаємо у Н'яна Врікша, дякуємо, що завітали.
Ми познайомимося з першими книгами.
Я — Аммама.
Наступного року мені буде 74.
І це непогане досягнення,
враховуючи, що я намагалась тричі накласти на себе руки.
Ви ж усі знаєте Перегони на човнах трофею Неру у Аллеппі.
Я був одним з веслярів.
У день змагань я потрапив у аварію, просто за містом.
Привіт, я Саманта,
і я інфлюенсер на детоксі від соцмереж.
І я навіть не розповідала цього у соцмережах,
тож, зважайте на це.
Я тиждень збиралася з силами, щоб зізнатись онуці,
що мені подобаються жінки.
Коли я прокинувся за три дні, побачив це.
З того часу, ніякого телефону, Твітеру, Інстаграму,
Бамблу, Тіндеру, жодних доставок їжі, і так вже вісім місяців.
А потім онука пояснила мені усі деталі,
що це навіть якось називається.
Я знаю, що не пропускаю нічого важливого
і що без того телефону відчуваю гармонію і мир.
Та не знаю, чи надовго мене вистачить.
Але за чотири роки ми перемогли.
Та я думаю, корисно запитати, що для тебе важливо?
Час від часу.
Ні?
Того ж дня я освідчився своїй дівчині.
Не зміг стати на коліно, зробити це романтично.
Але…
Зараз ми поміняємось. Ваша черга ділитись історіями.
Сприйміть це як слушну нагоду стати книгами.
Не мудруйте, просто діліться тим, що спаде на думку.
Хочете почати?
-Я? -Так! Просимо, розкажіть.
Я ніколи нічого подібного не переживала, і я знаю чому.
Мені подобається просте життя.
Таке, що можна контролювати, планувати.
Люблю чіткість днів, тижнів, моїх справ.
Навіть моїх відпусток.
Так вже працює мій мозок.
Краще навіть, якщо буде дедлайн.
Здається, зараз я просто блукаю.
Ні, це чудово. Дякуємо, що поділились.
Ти давно тут?
-Де ти була? Я переживав. -Вибач, вимкнула звук і…
Вибач, я розумію, що кинув тебе, але прошу, бери слухавку.
-Я хвилювався. -Знаю, пробач.
Я була у живій бібліотеці, попросили вимкнути звук.
Жива бібліотека?
Це… Виходить, інші бібліотеки для монстрів, так?
Замовкни.
Ти рада?
Чому?
Ми проведемо ніч, досліджуючи нічне життя Кочі.
То що, ти рада?
-Ти рада? -Спокійніше.
-Маєш стрибати від щастя. -Годі.
Ти зовсім не вмієш брехати. І погано приховуєш утому.
-Що, так помітно? -Так.
Я геть виснажений.
Ти постарішав, Момо.
Та не переймайся. У мене був дуже цікавий день.
Справді?
Я була певна, що це буде жахливий день,
та, зрештою, було дуже весело.
-І, мої вітання, Момо. -З приводу?
Третій поспіль День народження, який ти пропустив.
Як тобі вдається…
З Днем народження, Каву.
Тут кількість днів, як ти поїхала з Наґпуру до Бомбею.
Хіба тут не має бути кількість днів, що ми разом?
Так, але сьогодні твій день.
Ти маєш пишатись тим, якою людиною стала.
І я кохаю тебе.
Так, там є додаткова цифра.
Якби довелося це зробити знову, великий палець занімів би.
-Занімів. -Був би як якийсь Шабнам.
Маємо його так назвати! Шабнам.
Дякую.
За Шабнам, за велосипедний тур.
«Каву, якби ми були у Фінляндії, не довелось би стільки думати».
Хіба я щось казав? Я мовчу.
То що?
Це те місце, так?
-Так. -Ти спала тут?
Не було страшно?
Ні.
Взагалі-то, коли я прокинулась, подумала: «Мені 30».
А не: «Бляха, мені 30!»
Було добре.
Схоже на те.
Ти нічого не відчув?
Відчув, люба.
Загалом, у тебе був чудовий день,
і він завершується у цьому самому місці. Під цим деревом.
О, я ж не розповіла тобі про білку.
Там була одна, зараз її не бачу.
Вона зовсім мене не боялась.
Такі приязні білки.
Востаннє бачила таких милих білок у Корбетті.
Корбетт? Коли ти там була?
На шкільній екскурсії.
Ми бачили усіх тварин,
та нам не вдалося побачити тигра.
Звісно. Він же не відвідує тваринну бібліотеку.
Слухай! І от ми з сусідкою по парті,
не пам'ятаю, як її,
ми разом у туалет пішли.
І коли повернулися, нікого вже не було. Я майже розплакалась.
Вона взяла мене за руку, і змусила залізти на дерево.
-Що? -Ми залізли на дерево, сиділи там.
І бозна-скільки ми просиділи на тому дереві,
дуже довго.
Ми так сподівалися, що не побачимо тигра.
А потім нас знайшов однокласник,
але до того часу вони вже знайшли тигра.
Та якщо чесно, я була дуже вдячна,
що саме тоді не побачила тигра.
І той досвід був найціннішим для мене.
Тому що у нас була справжня пригода,
значно краще, ніж просто сидіти в автобусі чи дивитись на тигра.
Хіба це не цікавіше?
На відміну від твого виступу на TED «Я люблю планувати життя».
Варто було розповісти про це.
Я справді у це вірю.
Справді? Але сьогодні ти нічого не планувала,
а день видався чудовим. Як так?
Так теж буває, Друве.
Це не означає, що я маю розслабитись і віддати усе на розсуд долі.
Я відчуваю, що це була б не я.
Ну, а я сподіваюсь, що надалі не пропущу жодного твого Дня народження.
І я також.
Навіть якщо пропустиш,
мені подобається час наодинці.
Дідько!
Сподіваюсь, мої кадала карі і путту чекають на мене.
Сподіваюсь, твоя ширінька була застібнута.
Це не смішно!
Взагалі не смішно.
Тільки уяви, сидіти на сцені, розставивши ноги, з розстібнутими штанами.
Що може бути гірше?