Co je?
Nic.
Když se strejda Murlí vracel z Londýna, hádej, co vozil.
- Co? - Bonboniéru.
Když se strejda Murlí vrátil podruhé z Bangkoku,
hádej, co přivezl celé rodině?
- Magnety na lednici. - Ne.
Bonboniéru.
- Co tím chceš říct? - Jde o to,
že dával všem bonboniéru a myl si nad tím ruce.
Nikdo v rodině nepřemýšlel nad tím, co dostali druzí.
Tím, že nedáváme bonboniéru, jsme lepší než celý náš klan.
Ty koupíš dárky v Kóčinu s tím, že jsou z Finska.
- To je taky podvod, ne? - Ty něco povídej.
Co se stalo včera večer?
Krátce jsem zapnul klimatizaci.
A ráno jsem si musel rozmrazovat koule.
- Já vím. I já… - Bradavky?
- Nešlo to hlasitěji? - Promiň.
- Kruci. - Hele.
Tohle by se hodilo pro strejdu Šenoje. To je tátův kamarád z práce.
Řekla bys mi víc? Popsala bys ho?
Pod nosem má mateřské znaménko. Velké jako knoflík.
Kupuješ dárek, nebo si hraješ na detektiva?
Páni!
Koukni na tohle.
Fakt tohle všechno?
- Všechny? - Ano.
Máme dárky pro náš dům.
Koupíme konečně něco pro příbuzné?
Ne, nechci být neoriginální!
SERIÁL NETFLIX
EPIZODA 4 KVALITA OVZDUŠÍ
Rychle, Dhruve. Bude půl třetí.
Mám hovor se Sáhilem o svém přesunu do Bombaje.
Nemůžeš to odložit?
Jak bych mohla? Bylo by to neslušné. Vezmu to.
Kam jdeš? Na ulici?
Ani si nemůžeš vzít v klidu dovolenou.
Ne když tě musím nutit, abys mi dal práci.
Rovnou k věci. Bez okolků.
Vím, že jsem tě prosila, abys mě poslal do Nágpuru,
a teď chci, abys mě vzal zpátky v Bombaji…
Ale myslím, že se hodím pro prodejní strategii…
To ano. A taky tě chceme zpátky.
- Tak už se neprosazuj. - Cože?
Jo, prostě se vrať.
To je… skvělé.
- Ale je v tom háček, ne? - Ano.
Nemůžu ti dát prodejní strategii.
Právě jsem někoho přijal. Můžu ti ale dát operace.
Je to stejné hodnostní zařazení.
A není to tak zaměřené na dosahování cílů.
Navrhuju ti, abys to vzala.
A za pár měsíců můžeme probrat tvůj přesun na prodejní strategii.
Takže… Bereš to?
Nevím, jak to mám vysvětlit, ale…
Poslední půlrok se připravuju na tuhle pozici
a řekla jsem ti jasně, že ji chci brzy.
Takže vzhledem k mé práci a záměrům myslím, že bych tu pozici měla dostat.
Brát něco jiného mi nedává smysl.
Aha.
Tak co chceš?
Jsem ti moc vděčná za to, co pro mě děláš,
a vím, jak jsi vytížený.
Vím, že operace by mě neuspokojovaly.
Vážně chci tu prodejní strategii.
A když ji nedostaneš?
Chtěl, abys dala výpověď?
Ne.
A řeklas ty, že ji chceš podat?
- Naznačila jsem to. - Ale proč?
Když ne operace, máš Nágpur. Můžeš tam dál pracovat.
- A budeme odloučení napořád? - Promiň, moje chyba.
Nepřemýšlel jsem.
Myslíš, že jsem moc bezohledná?
V čem?
- Jsem agresivnější než dřív. - Nejsi žádná puťka.
Je to tvůj šéf, ale nemusíš souhlasit se vším, co říká.
To byl tah sebevědomé obchodnice.
Ale já taková nejsem. Proč jsem to udělala?
Kavu, ještě před dvěma lety
jsi dělala 24 hodin denně.
A teď v jedné kavárně během své akční dovolené
jsi při pracovním pohovoru zaválela.
Zlato, tomu se říká růst.
Dává to, co jsi řekl, vůbec smysl?
Zapomeň na to.
Koukni na to přesvědčení. Tomu se říká růst.
Lháři. Pojď. Chceš koupit ještě něco?
Čerstvé koření! To Sanket miluje.
Sakra, musím na záchod.
- Vidíš je? - Ne.
Divný. Řekl, že tu je.
Ale já musím na záchod.
- Ale jak je… - Najdi je, prosím.
Takže jsem říkal, že stojatá voda…
Lidi si myslí, že voda teče horizontálně.
- Ale není to… - Jak to myslíš, horizontálně?
To nikdy…
Ahoj! Jsem Kavya, Dhruvova přítelkyně.
Dhruv musel na záchod, tak chtěl…
- Ahoj. - Vy nejste Sanket.
A vy nejste Mila?
Ale ti lidé, co hledáte, budou asi tamhle.
Ahoj!
Ano.
- Ahoj! - Ahoj!
Ty mě poznáš jen podle brýlí?
- Promiň. - Moc hezké.
Ahoj, mrzí mě to.
- Ahoj! - Ahoj.
Snadno se to splete, že?
Tmavý chlap, bílá holka. Běžná věc, ne?
- Zapomnělas, že jsem těhotná? - Ahoj!
Nezapomněla jsem.
Jen jsem myslela, že máš břicho jako fazolku, ne jako malou dýni.
- Zlato, máme malou dýni. - A já jsem táta dýňák.
Musím na záchod. Fakt.
Tentokrát žádné skopičiny.
- Musím si umýt ruce. - Běž.
Tak jak se ti tu líbí?
Je to krása! Ale v Indii je na mě moc horko.
Nebo jsem moc finská, abych tu žila.
Miluju zimu, výlety na lyžích, sníh a tak.
Taky máme půlnoční slunce, což je velice fascinující.
Jo, Dhruv mi o tom říkal.
Jo. Byl u nás a my tři jsme si povídali…
Byla to paráda.
Hrozně jsi mu tam chyběla.
Říkala jsem si,
co slyšíš za zvuky při půlnočním slunci.
Tady slyšíš přes den štěbetat ptáky.
A v noci slyšíš sovy.
- Tak co… - Ticho.
- Je přece noc. - Jo, jasně.
Chtěla bych jet na delší cestu po Indii.
- Ráda bych jela do Auroville. - To musíš! Je krásné.
- Bylas tam? - Ne, nebyla.
Ale viděla jsem fotky a slyšela jsem…
Sanksi! Kdy mě vezmeš do Auroville?
- Do Auroville? - Jo.
- Nikdy. - No tak!
Proč chceš teď jet do Auroville?
Proč?
Obávám se, že se ozve tvůj bělošský instinkt a už neodjedeš.
- Ty prevíte! Co to znamená? - Co to…
Myslím to vážně. Ani pro našeho syna to není.
- Do Auroville nejedeme. - Proč?
Řeči o kvalitě ovzduší začnou za tři, dva, jedna…
Chci říct, že kvalita ovzduší v Indii…
Ať už v Dillí nebo v Bombaji, je příšerná.
- Jo. - Pro nás je rozhodující.
To je fakt. Ale neměli bychom s tím něco dělat?
Jsme bohatí, vzdělaní a věnujeme se výzkumu.
Ten problém bychom měli řešit my.
Je toho moc. Mám žít svůj život, nebo řešit problémy světa?
Může to být zajímavé.
- Co? - Co?
Co ti vadí na řešení problémů světa?
Je to fuška. Už toho dělám dost.
Vydělávám, platím daně a očekávám, že ovzduší bude čisté.
To je všechno. Jako každý zákazník.
Takže si myslíš, že být občan je stejné jako být zákazník?
Jasně, když uvažuješ racionálně.
Jsme sice matematici, ale nemůžeme brát svůj život jako algoritmus.
Ale kdyby ten algoritmus fungoval, bylo by to skvělé vysvětlení světa.
Tak o co jde?
Funguje, ale některé nejlepší věci v životě nevysvětlíš racionálně.
Třeba lásku.
- Vy jste se zamilovali racionálně? - No jasně!
- Mlč, to je blbost! - Že jo?
- Jo. - Než jsme se zamilovali,
už jsme se shodovali na tom,
co chceme od života, jak chceme žít…
- A to často. - Jak to myslíš?
Dlouze jsme se bavili o budoucnosti, o tom, jak chceme žít.
Pokud možno blízko k přírodě. Klidný život…
Být doma na čaj před západem slunce.
Takové věci.
Nejde jen o malé věci, ale i o velké.
Kdy se máme vzít, kdy mít dítě.
Jako kdybychom odevzdali písemky,
naše třídní by viděla naše stejné odpovědi
a myslela by, že jsme opisovali.
Jenže jsme byli každý na jiné straně třídy.
Tohle rád opakuje.
- Pardon, naposled. - Ne, je to pěkné.
Vyjádřils to moc hezky.
Co děláš, Sankete?
Musíš pokaždé zvedat laťku?
- Mluv anglicky. - Ona rozumí.
- Já rozumím. - Už je to dlouho.
- Jo. - Delší dobu.
Tak to se omlouvám.
Tím jsi mi nasadil brouka do hlavy.
Teď budeme oba probírat tohle, viď?
Rozhodně. A budeme to dělat racionálně.
Vy dva už jste spolu taky dlouho.
Žijete spolu tři roky, dva roky odloučeně.
Jo. A je fajn, že ses vrátil.
Teď se můžete jeden druhému naplno věnovat.
Mluvíš, jako by nám to v manželství drhlo
a my ho přijeli zachránit.
Ne. Všichni vědí, že ses vrátil, protože tě štvalo se mnou pracovat.
- Promiň. - Ty vole!
Nemohl jsem odolat. Je mi to líto.
Objednáme si další jídlo?
- Vy si něco dejte. Já jsem… - Mají vynikající ryby!
- Na co myslíš? - Na nic. Jen…
To, co řekla Mila…
co všechno máme za sebou.
Víš, jak nás děsilo mluvit o našem zasnoubení?
Byli jsme strachy bez sebe.
A dneska mluvíme o dětech.
Je to…
- Je to k nevíře, co? - Tak úplně ne.
Už jsme o tom mluvili dřív.
Jo, ale spíš jsme o tom vtipkovali.
Z legrace.
Nemluvili jsme o tom vážně.
O čem přesně chceš mluvit?
O všem, co se týká manželství. O rodině, o dětech.
Chceme to všechno společně?
Kdy o tom chceš mluvit?
Kdykoli, Kavyo z Nágpuru.
Ne, vážně…
Kdy?
Pojedeme domů a zabydlíme se. Pak to probereme.
Opravdu?
Tohle musíš zabalit, opravdu.
Bylo to tak snadné?
Jo!
Kontrolovalas, který je to terminál?
Jo, ale aerolinky Go jsou na obou terminálech.
- Tady to není. - Zeptáme se někoho tamhle.
- Promiňte, pomozte nám! - Ano?
Kde je tento terminál?
Tak řekni, že jsem to zvorala, ať to máme za sebou.
Co, sakra?
- Vím, že to chceš říct. - Ano, chci něco říct.
Nebýt toho zmatku, nemuselo k tomuhle dojít.
- Říkáš, že za to můžu já? - Kašlu na to.
Teď se nebudeme hádat.
- Jdeme. - Dhruve.
Tak jdeme?
- Vítejte u aerolinek Go. - Zdravím.
Podrž tohle.
Dáte nálepky „křehké” na oba kufry?
Jistě.
Prosím.
- Vaše palubní vstupenka. Východ 23. - Děkuji.
Řekni mi jedno…
Tys vážně neuvažoval o tom, že bys žil ve Finsku?
- Já? - Jo, ty.
- Možná my. - Ne, ani ne.
Proč? Ty ano?
Ano. Z hloupých důvodů, ale ano.
Tak mluv. Hloupé důvody jsou nejlepší.
Když jsi mi vyprávěl historky o životě tam
a teď když jsem poznala Sanketa a Milu…
Trochu jsem záviděla.
Taky jsem tak chtěla žít.
Jo.
To je pochopitelné.
Být tebou, záviděl bych mnohem víc.
- Jo. - Víš?
Ale fakt jsem se chtěl vrátit.
Co tě tak přesvědčilo?
Chtěl jsem trochu tepla.
Fyzického, mentálního, všemožného.
Finsko je skvělá země,
ale je chladná a moc vypočítavá.
- Fakt? - Jo.
Ale Sanket a Mila se nezdají chladní.
Vidělas je jen při obědě. Já je znám už rok.
Lidi tam nemají nikdy čas.
Mají krásné domy, ulice jsou čisté,
vzduch taky, ale… Je potřeba něco, co tě zahřeje u srdce.
To člověk potřebuje, ne?
Co se ti honí hlavou? Pověz.
Říkals mi, že Sanket a ty jste často…
- Že jste se často nepohodli. - Jo.
Jen chci pochopit, jestli ses nerozhodnul unáhleně.
Jen abys nemusel být jeho podřízený.
No ne.
Myslíš, že jsem tak malicherný?
Nic si nemyslím. Jen se tě ptám.
Povedu výzkumný a vývojový tým v IMRC.
Žádná maličkost.
A Sanket s tím nemá nic společného.
Já vím, ale tyhle věci nám někdy zkalí úsudek.
I mně se to stalo.
Proto chci vědět, jestli sis to dobře promyslel.
Ano.
Promyslel jsem si to.
Takže víš na beton, že to je správné rozhodnutí pro tebe
i pro nás?
Jo.
Na sto deset procent.
Fajn. Víc toho vědět nepotřebuju.
Překlad titulků: Ivana Ragusa