Що це?
Нічого.
Вгадай, що привозив дядько Мурлі, коли повертався з Лондону?
-Що? -Шоколадки.
Коли ж він повертався з Багнкоку,
вгадай, що він привіз усій сім'ї?
-Магнітики. -Ні.
Шоколадки.
-До чого ти хилиш? -До того, що
він усім дарував шоколадки і вмивав руки.
Не було суперечок через те, кому що кому дісталось.
Коли ми не даруємо шоколадки, ми — кращі за весь клан Ватсів.
А ти купиш подарунки у Кочі, будеш розповідати, що вони з Фінляндії.
-Це ж сарказм, га? -Тобі видніше.
Що сталося вночі?
Увімкнув конциціонер на десять хвилин.
Кажу тобі, зранку мені довелось яйця розморожувати.
-Розумію. Навіть мої… -Соски?
-А можна ще гучніше? -Вибач.
-Але ж дідько! -Слухай.
Це може бути гарний подарунок для дядька Шеноя. Це товариш мого тата.
Можеш його якось описати?
У нього під носом родимка. Десь як ґудзик.
Ти обираєш подарунки чи граєш у шпигунів?
Бляха!
Глянь на це.
Справді? Усе це?
-Усе це? -Так.
Подарунки для своїх взяли.
Може таки купимо щось родичам?
Ні, це якась банальщина!
СЕРІАЛ NETFLIX
СЕРІЯ 4 ІНДЕКС ЯКОСТІ ПОВІТРЯ
Поквапся, Друве. Вже майже 14:30.
Маю дзвінок з Сагілом з приводу переведення до Бомбею.
Можеш перенести?
Як ти це уявляєш? Це буде грубо. Я просто відповім.
Де розмовлятимеш? У дорозі?
Ти навіть у відпустці не вгамуєшся?
Ні, якщо маю змушувати тебе дати мені роботу.
Як прямолінійно. Ніяких поблажок.
Сагіле, я знаю, що благала тебе відправити мене до Нагпура,
а зараз прошу знову повернути у Мумбай, але…
гадаю, у мене є хороший потенціал для стратегії продажів і…
Так, є. І так, ми хочемо, щоб ти вернулася.
-Тож, годі цих вступів. -Що?
Так. Просто вертайся.
Це… Це чудово.
-У чому заковика? -Так.
Я не можу дати тобі посаду в стратегїї з продажів.
Я тільки-но найняв декого. Але можу запропонувати тобі операційку.
Та ж посада за важливістю.
Взагалі, це менш таргетовано, ніж стратегії.
Але я раджу погоджуватись.
А коли повернешся, за декілька місяців обговоримо варіанти.
Тож… Ти згодна?
Я не знаю, як пояснити, але…
Останні шість місяців я налаштовувалась саме на цю позицію,
і заздалегідь попереджала тебе, що хочу її одразу.
Тому відчуваю, що з огляду на мої наміри, я маю отримати саме її
і погоджуватись на щось інше мені здається безглуздим.
Добре.
Тож, чого ти хочеш?
Я дуже вдячна тобі за те, що ти робиш для мене,
розумію, що ти зайнятий.
І я знаю, що операційка не для мене.
Я справді хочу у стратегію.
А якщо так не вийде?
Він просив звільнитися?
Ні.
А ти казала, що звільнишся?
-Я натякала на це. -Але чому?
Якщо не операційка, завжди є Наґпур. Можеш там працювати.
-І будемо на відстані усе життя? -Вибач.
Щось я не подумав.
Думаєш, я надто жорстка, Друве?
У чому саме?
-Я стала занадто агресивною. -Ти не розмазня.
Хоч він і твій бос, не треба погоджуватися з ним у всьому.
Це був сміливий крок, Каву.
Але ж це не я. Навіщо я це зробила?
Каву, ще два роки тому,
ти працювала 24/7.
А зараз, посеред своєї відпустки, у якомусь рандомному кафе,
ти мала співбесіду на посаду і розмазала нахрін усіх.
Люба, це прогрес.
У тому, що ти от сказав, узагалі є логіка?
Усе, забудь. Забий.
Подумай про це. Це і є ріст.
Брехло. Пішли. Ти хочеш ще щось купити?
Усілякі спеції. Санкет любить таку фігню.
Бляха, треба в туалет.
-Ти бачиш їх? -Ні.
Дивно. Він казав, що вже тут.
Так, дуже треба відлити.
-Але ж як я… -Просто знайди їх.
Так, тож, я казав, що затоки…
Багато людей неправильно розуміють, що вода тече у протилежному напрямку.
-Це не… Ну, типу… -Що означає «у протилежному»?
Я ніколи…
Привіт! Я Кав'я, дівчина Друва.
Він пішов у туалет і попросив…
-Привіт. -Ти не Санкет.
А ти не Міла?
Ні, але, можливо, ти шукаєш їх?
Привіт!
Так.
-Привіт! -Привіт!
То зараз ти впізнаєш мене тільки через окуляри?
-Вибач. -Дуже мило.
Ні, друже, вибач.
-Привіт! -Привіт!
Легко переплутати, га?
Індієць, дівчина-блондинка. Як кожен другий, так?
-Ти забула, що я вагітна? -Агов!
Я про це не забула.
Мені просто здавалось, що ти вагітна квасолинкою, а не гарбузиком.
-Любий, у нас буде гарбузик. -Я буду татком гарбузика.
Так, перерва на туалет, я пішов.
Справді. Без жартів.
-Я помию руки. -Давай.
Тож, як ваша подорож?
Чудово! Хоча, Індія для мене заспекотна.
Або я занадто фінка для життя тут.
Мені подобається холод, походи на лижах, сніг, усе таке.
А ще полярний день, що справді чарівно.
Так, Друв мені розповідав.
Так. Він приїхав, ми тусили утрьох…
Це був хороший час.
Він за тобою так сумував.
Я ще хотіла спитати,
які звуки чуєш, коли настає полярний день?
Тут, наприклад, ми чуємо спів птахів.
А вночі — сов.
-Тож, як це… -Тиша.
-Це ж ніч. -Так, зрозуміла.
Мені б хотілося довше подорожувати Індією.
-Я б хотіла поїхати в Ауровіль. -Ти маєш поїхати! Краса.
-Ти була там? -Взагалі, ні.
Але я бачила фотки, багато чула…
Санксе! Коли ми поїдемо в Ауровіль?
-Ауровіль? -Так.
-Ніколи. -Та ну!
Чому ти хочеш поїхати туди зараз?
Чому?
Боюся, що твої білі інстинкти прокинуться, і ти лишишся там.
Ти нестерпний! Якого біса?
Я серйозно. І для нашого сина теж погано.
-Ми не їдемо в Ауровіль. -Чому?
Лекція про «якість повітря» за три, дві, одну…
Просто хотів сказати, що якість повітря в Індії…
Чи в Делі, чи в Бомбеї. Ситуація жахлива.
-Так. -От і вирішено.
Так. Але ж ми маємо щось з цим робити, га?
Бачиш, друже. Ми багаті, освічені, і за фахом дослідники.
Так? Маємо вирішувати цю проблему.
Це занадто. Мені варто жити собі чи вирішувати питання людства?
Це може бути цікаво.
-Що? -Що?
У чому проблема з вирішенням питань?
Це занадто. Я і так достатньо роблю.
Я заощаджую. Плачу податки, і я очікую, що повітря має бути чистим.
Ось і все. Як і будь-який клієнт.
Тож, ти таки вважаєш, що бути громадянином і клієнтом — одне і те ж?
Звісно, ти мислиш раціонально.
Ми математики, але не можемо ставитись до життя як до алгоритмів.
Та якщо алгоритм працює, для світу це гарне пояснення.
У чому проблема?
Це працює, але найкращі речі у світі не можна пояснити раціонально.
Напряклад, кохання. Просто стається.
-От ви, хіба закохались раціонально? -Звісно!
-Припини маячню! -То як?
-Так. -Ще до того, як закохатися,
у нас сходились цілі в житті,
те, як ми хотіли жити…
-І ще багато чого. -Що, наприклад?
Ми довго спілкувалися про майбутнє, якого життя ми хотіли б.
Бажано близько до природи. Тихе місце…
Пити вдома чай до заходу сонця.
Таке всяке.
Справа не лише в дрібницях, а й у глобальних речах.
Коли одружитись, коли народжувати дітей.
Якби ми здавали тест,
і вчитель перевіряв би його, відповіді були б однакові,
він подумав би, що ми списали.
Але ми б сиділи у різних кінцях класу.
Він завжди так каже.
—Це востаннє. —Та ні, це мило.
Це дуже гарно усе пояснює.
Що ж це, Санкете?
Чому щоразу маєш підвищувати планку?
—Говори англійською. —Вона розуміє.
—Я розумію. —Вже давно.
—Добре. —Достатньо.
Добре. Вибачте.
У мене був такий хороший день, а тепер я маю усе це обдумати.
Ми обидва будемо це обговорювати, так?
Так, абсолютно. І тільки раціонально.
Але ж ви також багато через що пройшли.
Три роки жили разом, два — окремо.
Так. І дуже добре, що ти повернувся.
Можете дарувати один одному повноцінну увагу.
Ти кажеш так, наче шлюб розпадається,
а ти прийшов усе виправити.
Ні. Усі знають, що ти переїхав, бо тобі набридло працювати зі мною.
—Вибач. Вибач! —Ну ти і срака!
Я… Я не міг стриматися. Вибач.
Може, щось ще замовимо?
—Замовте щось. Я… —Риба чудова!
—Про що думаєш? —Нічого. Просто…
Те, що Міла казала…
через що ми пройшли.
Пам'ятаєш, ми боялися обговорювати заручини?
До всирачки боялися.
А сьогодні ми обговорюємо дітей.
Це…
—Неймовірно, га? —Нічого неймовірного.
Ми вже про це говорили.
Так, але наче жартома.
Щоб посміятися.
Але серйозно — ніколи.
І про що саме ти хочеш поговорити?
Усі ці питання про одруження, сім'ю, дітей…
Ми ж хочемо цього всього разом, чи ні?
Коли ти хочеш про це говорити?
Коли захочете, пані Кав'є з Наґпуру.
Ні, серйозно…
Коли?
Давай повернемось додому, влаштуємось. А потім розберемося.
Серйозно?
Серйозно, ти маєш це скласти.
Ось так просто?
Так!
Ти перевіряла, де цей термінал?
Так, але Go Airways літають з обох терміналів.
—Це не тут. —Ми можемо когось запитати.
—Допоможіть, будь ласка! —Так?
Де цей термінал?
Та скажи: «Кав'є, ти облажалась», і покінчимо з цим.
Чого це?
—Я знаю, ти хочеш це сказати. —Так, хочу дещо сказати.
Якби цієї хріні не сталось, цього б усього не було.
—Ти хочеш сказати, що я винна? —Забий.
Не хочу зараз про це говорити.
—Пішли. —Друве.
То йдемо?
—Вітаємо в Go Airlines. —Вітаю.
Потримай.
Можна наліпки «Крихке» на обидві сумки?
Звісно.
Добре.
—Ось ваші посадкові. Гейт 23. —Дякуємо.
Скажи мені…
Ти ж ніколи серйозно не думав про переїзд до Фінляндії?
—Я? —Так, ти.
—Може, і ми. —Ні, якось ні.
Чому? А ти?
Так. Привід доволі тупий, але так.
Порозказуй. Тупі приводи — найкращі.
Нічого такого, просто коли ти мені розповідав усі історії про твоє життя там,
І от я познайомилася з Санкетом і Мілою…
Мені було трохи заздрісно.
Я відчула, що хотіла б пожити тим життям.
Так.
Я розумію, чому ти так почуваєшся.
Я б на твоєму місці заздрив би ще більше.
—Я знаю. —Справді?
Та я дуже хотів вернутися, Каву.
Чому такий впевнений?
Мені хотілося тепла, знаєш?
Фізчиного, ментального, усього можливого.
Фінляндія — чудова країна,
але дуже холодна, дуже розважлива, розумієш?
—Справді? —Так.
Санкет і Міла здалися теплими.
Ти бачила їх лише раз. Я їх знаю кілька років.
У людей там немає часу.
Будівлі гарні. Дороги бездоганні.
Повітря чисте, але… Завжди треба щось, що грітиме душу.
Завжди ж потрібно, правда?
Про що ти думаєш? Розкажи мені.
Я пам'ятаю,як ти розповідав мені, що у вас із Санкетом багато…
—Ви ніби багато сварилися. —Так.
Я просто хочу впевнитись, що ти прийняв це рішення не згаряча.
Тільки тому, що не хотів з ним працювати.
Ого.
Чорт. Ти справді думаєш, що я настільки дріб'язковий?
Я нічого не кажу, Друве. Я лиш питаю.
Каву, я буду тімлідером R&D у IRMC.
Це дуже серйозно.
І Санкет до цього нічого не має.
Я знаю. Та іноді деякі речі затьмарюють наші судження.
Так сталося зі мною.
Тому, я хочу впевнитися, що ти все обдумав.
Так, пані. Обдумав.
Я усе обдумав.
І ти певен, що це — найкраще рішення для тебе,
і для нас?
Так.
На 110 відсотків.
Добре. Це все, що я хотіла знати.