EN NETFLIX-SERIE
BOG III: ORDSPROGENE
Velsign mig, Fader, for jeg har syndet.
Nej, det passer ikke.
Velsign mig, Herre, for jeg vil synde.
I morgen tidlig vil jeg præsentere mig for sognet
og lyve om monsignore John Pruitt.
En direkte løgn, ikke en udeladelsesløgn.
Jeg siger ikke, at Pruitt var langt mere syg, end de troede,
da de sendte ham på den tur.
Monsignore? Monsignore Pruitt? Hvor skal du hen?
Gruppen går denne vej.
Og han kom ofte bort fra sin gruppe.
Den første dag for han vild i Jerusalem,
og han var…
…rædselsslagen.
Det var ikke bare en klap, der gik ned.
Nej, denne mand led af demens
i en mere fremskreden fase, end sognet ville indrømme.
En mand, der havde…
…overskredet sin tildelte tid på denne Jord.
Det siger jeg ikke.
Jeg siger, at han kommer sig på fastlandet.
At tingene måske bliver normale igen,
og han er den samme, som de kan huske.
At han stadig er manden, lederen,
hyrden, de har lært at elske i årenes løb.
Jeg vil fortælle dem denne løgn
til gavn for dem, sådan at de, når det begynder, er klar.
Til det, der kommer.
Til miraklerne, der kommer.
Fader?
Fader!
Fader? Er alt i orden?
Skal jeg ringe efter dr. Gunning?
Det er et mirakel. Et sandt mirakel.
Er det ikke? Et mirakel, mener jeg.
Det er utroligt, selvfølgelig.
Reflekserne er svage, men de er der.
Har du følt noget?
Har du haft nogen fornemmelser forud?
Det ved jeg ikke. Selv da jeg ikke kunne føle dem,
kunne jeg føle dem. Som vi talte om, fantom…
Fantomsyndromet. Men intet nyt? Intet anderledes?
-Nej. -Nå, men…
Du står op, du går, det er det vigtigste.
Jeg er så glad på dine vegne.
Dine muskler er lidt underudviklede, men det er normalt. Lad mig…
Du skal bruge den her stok,
selv til korte afstande, for øjeblikket.
Du lægger din vægt på den og sætter den foran dig.
-Giver det mening? -Har du…
Har du nogensinde set noget lignende?
Det er da et mirakel, ikke? Som i Bibelen.
Før i dag? Nej, jeg har ikke set noget lignende.
Men nu har jeg. Rygskader kan hele selv med tiden.
Det er yderst sjældent, men det sker.
Jeg vil gerne have Leeza til fastlandet.
Det ved jeg ikke.
Jo mere vi ved,
des mere kan vi hjælpe andre…
Det ved jeg. Det er bare,
at alle de aftaler og specialister,
de eksperimentelle behandlinger i årenes løb…
Sandheden er, Sarah…
Vi betaler husleje for et hus, vi ejede.
Halvdelen af vores mad er købt med madkuponer,
og den anden halvdel er doneret af kirken.
Vi beklager os ikke, skat. Nej.
Du er det hele værd og så meget mere.
Men uden en CT-scanning
eller en rygmarvsprøve ved vi ikke, hvad der er sket…
Hun går, og hun står op. Og vi er taknemmelige.
Føles det ikke forkert? At stille spørgsmål ved et mirakel?
Betvivle en gave fra Gud?
Hvor er du blevet af?
Mor? Hvordan er du kommet herop?
Mit værelse… Det er mit værelse.
-Ja, mor, men ikke… -Det er anderledes.
-Du kan ikke gå på trapper. -Mit værelse er…
Kender du min datter Sarah?
-Hun er læge. -Hvordan kommer du ned?
Hun kan fortælle om min dårlige hofte.
Hvis han kunne… Min kone.
-Hvis han kunne bede for min kone. -Min mand har været så syg.
Ro på, alle sammen. I ved, det ikke fungerer sådan.
Lad os ikke overreagere. Gud søger ikke hæder, ikke sådan.
Lad os bede.
"Tak Herren, for han er god.
Hans trofasthed varer til evig tid.
Tak gudernes Gud, for hans trofasthed varer til evig tid.
Tak herrernes Herre, for hans trofasthed varer til evig tid.
Han, som alene gør store undere.
Hans trofasthed varer til evig tid."
PASTOR MONSIGNORE JOHN MICHAEL PRUITT FRITIDSCENTER
Det fjerde skridt kan være svært, men jeg ved, du kan gøre det.
Skal vi virkelig ikke tale om det?
Vi kan godt tale om det.
Hele byen summer.
Et mirakel i Skt. Patrick. Alle indbyggere
med dårligt knæ og snue vil møde op.
Du får nok et opkald fra en journalist på fastlandet.
Man vil måske fortælle historien om Leezas helbredelse
og præsten, der kurerede hende.
Det handler ikke om reklame. Det har jeg afvist.
Som Matthæus siger: "Når du giver almisse,
må din venstre hånd ikke vide, hvad din højre hånd gør."
Og Dolly og Wade
ønsker ikke at skabe opmærksomhed.
Jeg kan ikke forestille mig,
at det vil skabe interesse uden for Crockett, og det er okay.
Det er det bedste.
Det vigtigste er Leeza.
Ja.
Jeg er en ret fornuftig fyr,
og du ved, at alle vores myter og religioner
kommer fra naturlige begivenheder, som vi ikke kan forklare.
Så det kan jeg sagtens forlige mig med.
Godt for dig.
Jeg kan forstå en fejldiagnose.
Jeg har slået det op. Det sker, omend sjældent.
Kroppen kan langsomt have helet sig.
Jeg kan forklare det hele. Det hele kan forklares.
-Det lyder vidunderligt. -Bortset fra en ting.
Du vidste det.
Du vidste, hun kunne gå.
Du gik op ad trappen. Du gav tegn til hende. Havde hun ikke gjort det,
hvad var der så sket dig?
Hvad ville menigheden have tænkt om dig?
-Hun gjorde det. -Og du vidste det.
-Hvad spørger du om? -Hvordan vidste du det?
Jeg har intet svar, der vil tilfredsstille dig.
Ikke dig.
Sagde jeg til en anden, at jeg fornemmede det,
da hun kørte forbi mig på rampen,
at jeg næsten kunne se det og høre hendes stemme i mit hoved…
Jeg følte mig så forbundet til hende.
Det ville måske være godt nok for en anden, men ikke dig,
vel, Riley Flynn?
Jeg vil nok have mere.
Og gid, jeg kunne give dig mere.
Men jeg har ikke andet.
Gør det ondt?
Nej.
Skal jeg bære din rygsæk?
Ja, tak.
-Gør det ondt at gå? -Alt vel?
Kom nu. Lad hende være.
Godmorgen.
Godmorgen, frk. Greene.
Hvad laver du?
Hvad med din ryg?
Dans bare med mig.
Okay.
Hvad?
Kristi legeme.
NATRIUMFLUORACETAT - DØDBRINGENDE GIFT
MIRAKLET I SKT. PATRICK
Fyld ekstra op i flakonerne. Der er en stor flok derude.
Der er tæt pakket.
Har vi en flaske til?
Vi havde nogle, men jeg har ikke set dem for nylig.
Stil jer op. Jeg tager mig af det.
-Jeg tror ikke, at den er tændt. -Undskyld.
Lighter.
Kom så!
For tre uger siden, da vi påbegyndte vores bodsrejse,
bad jeg de tilstedeværende om at huske på et par ord.
Genfødsel, en ny chance, evigt liv.
Det er meget at forholde sig til, ikke?
Jeg kan knap tænke en uge frem, for slet ikke at tale om evigheden.
For de fleste af os er evigheden noget abstrakt.
Det er en metafor, en farverig overdrivelse.
Når vi venter på noget, vi ønsker, tager det en evighed.
Vi sidder i trafikken i evigheder.
Abstrakte begreber, metaforer, farverige overdrivelser.
Måske for os, men ikke for Gud.
Ikke for ham. Og det bør det heller ikke være for os.
Nadveren, omdannelsen af brød og vin
til Kristi legeme og blod.
En metafor? Nej, Gud siger det.
Mirakler, at gå på vandet, opstandelse. Abstrakte begreber?
Nej. Gud siger det. Evigt liv, en farverig overdrivelse?
-Nej. -Nej? Det stemmer. I råber det.
Guds gaver er håndgribelige som jorden under vores fødder.
Og hans pagt er ikke abstrakt.
Nej, det er en kontrakt, der er skrevet i kød med martyrernes blod.
Og dog kan vi ikke se det for os,
vi kan ikke mentalt forestille os den udlovede gevinst.
Hvis I søger svar på det ubekendte,
må jeg sige, at jeg ikke har nogen.
Og hvis I vil vide hvorfor, eller hvordan Gud vil forme verden,
brødre og søstre, ligeså vil jeg. Jeg har ikke alle svarene. Det har ingen.
Men det, jeg har, og som Gud giver os i overflod,
er mysterier.
Gud giver os sjældent mirakler, nu og da, men mysterier?
Undskyld.
Vi voksne
er ikke glade for mysterier.
Vi er utilpas ved ikke at vide besked.
Nej. At være et barn.
At se med ærefrygt og undren og leve med forbløffende ærlighed.
At være skyldfri og let som en fjer.
At bøje sig let, som Guds ord fejer…
Jeg undskylder meget.
Undskyld, jeg er bare lidt træt i dag.
Jeg er lidt svimmel.
Det er gået over. Jeg har det fint. Undskyld.
Jo mere vi ved, des mindre bøjer vi os.
Jo mere skrøbelige vi bliver, des lettere at knække.
Som nogen siger, at øen knækkede.
Men jeg er her for at sige,
at genopstandelsen af legeme og sjæl, frelsen af legeme og sjæl,
miraklerne venter på os her på Crockett Island.
Ikke metaforer, ikke abstrakte begreber, ikke farverige overdrivelser, nej.
Genfødsel, en ny chance. Evig…
Hent dr. Gunning!
Lad os give ham plads.
Saulus' omvendelse fandt sted på vejen til Damaskus.
Saulus forfulgte de kristne, var fjende af kirken
og var på vej mod Damaskus for at fængsle de troende.
Men da han nærmede sig Damaskus,
skinnede et lys fra himlen, og han faldt til jorden.
Han blev blændet. Og Jesus talte til ham.
Dage senere faldt der skæl fra hans øjne, og Saulus fulgte Jesus
og blev til apostlen Paulus.
Det var den samme vej uden for byen, hvor monsignore Pruitt,
fortumlet og konfus, blev væk fra sin gruppe for sidste gang.
De må ikke have set, han var væk.
Hans svækkede hjerne hjalp ham ikke, og ud gik han i ørkenen.
Nej, monsignore…
Faret vild, forvirret, fortabt for verden og i sindet,
og adskilt fra sin gruppe.
Han var sikker på at dø i ørkenen på vejen til Damaskus,
da en skrækkelig sandstorm indhentede ham.
Der havde været skrækkelige storme i området.
Han havde hørt om dem. Disse forbløffende, seismiske storme.
Han havde hørt, at de havde afdækket ruiner i ørkenen,
hvirvlet jorden op, pisket den op
og blotlagt bygninger fra oldgamle tider.
Ruiner, der lå forseglet i jorden.
Og da monsignore Pruitt vandrede fortabt i stormen,
og sandet kradsede i hans øjne og flåede hans ansigt,
så han et mørke i klitterne.
Måske en indgang til en grotte.
En dør til en gammel ruin.
Et svigtende sind søgte ly, så han gik ivrigt
ind i dette mørke.
En grottelignende indgang åbnede sig for ham.
Indtil alt lys…
-Det er bare et svimmelhedsanfald. -Måske.
Lad mig lytte.
Tag en dyb indånding.
-Jeg er okay. -Og ud.
Både din hjertefrekvens og kropstemperatur er høje.
Det er, som om din krop kæmper mod en virus, men intet kan ses.
Så er han okay?
Han vil leve.
Men du er dehydreret, fader. Så drop saltholdig mad,
drik masser af vand, og se at få hvilet ud,
og lad det arbejde sig ud af systemet.
Tak.
Jeg gør bare mit job.
Nej, det er mere end det. Du passer på folk.
Mig og din mor, hele øen. Du er en støtte for folk.
Jeg er stolt af dig.
Tak.
Du hørte lægen. Drik.
Og jeg aflyser alle dine eftermiddagsaftaler.
-Bev. -Du skal hvile dig.
Ikke alle. Der er et par, jeg ikke vil aflyse.
-Frokosten er klar. -Kommer.
BIBELEN
Skrid.
Hvad fanden vil du?
Lad mig dog være i fred. Hvad vil du?
Davs.
Er det dét?
-Er det? -Nej.
Er det her?
Jeg vil gerne se det.
Nej, det er min bedstefars gevær.
Det andet smed jeg ud i bugten lige efter.
Jeg kunne ikke se på det længere.
Det er, som jeg forestillede mig.
Nu skal du høre.
Jeg var ude at gå med min far.
Vi havde ikke noget mål. Det var bare noget, vi gjorde.
Da talte han mest med mig, så jeg havde spurgt ham,
siden jeg var en lille pige.
Vi gik
som enhver anden aften, og der kom det.
Det var som et tordenskrald, og jeg faldt om.
Men jeg mærkede intet.
Og min far hylede som et dyr.
Jeg har aldrig hørt ham sådan, men jeg mærkede intet.
Overhovedet ikke.
Først da jeg indså, i hvor høj grad jeg intet kunne føle,
blev jeg bange.
Jeg hader dig.
Ærlighed er vigtig, så vi begynder der.
Jeg hader dig, Joe Collie.
Jeg har hadet dig i årevis
og forestillet mig ting, jeg ville gøre ved dig.
Jeg vil have, at du lider.
Du skal lave de lyde, min far lavede,
da han anbragte hånden på skudhullet i min rygrad.
Du skal trygle om tilgivelse, så jeg kan sige nej.
Jeg vil have, at du lever i absolut elendighed.
Jeg havde forestillet mig det her,
og jeg håbede, at det så sådan ud.
-Det gør mig ondt. -Fandeme ja.
Du stjal fra mig.
Hvem jeg var, og hvem jeg kunne være blevet.
Du stjal ting fra mig, jeg ikke havde endnu.
Du greb ind i tiden, Joe Collie.
Du greb ind i tiden og stjal…
Det er sandheden,
og det er her stadig,
men ikke derfor er jeg her.
Jeg er kommet i dag…
Jeg tilgiver dig.
Jeg tilgiver dig, og jeg kan se dig nu.
Jeg kan se dig. Og jeg er stadig vred på dig.
Men det er anderledes. Nu, hvor jeg siger det.
-Vil du vide hvorfor? -Ja.
For det eneste, der står mellem dig og et bedre liv, er dig.
Det eneste, der stod i min vej, var had.
Det eneste, der står i vejen for dig, er dig.
"Hellere være sen til vrede end krigshelt.
Hellere beherske sig selv end indtage en by."
Det er Ordsprogenes Bog 16:32. Ved du, hvad et ordsprog er?
Hvad Ordsprogenes Bog er?
Det er visdom.
Visdom og viden. Så…
Hvis Gud kan tilgive dig, og Han siger, Han kan,
overalt. Siger Han det,
kan jeg tilgive dig.
Og kan jeg tilgive dig,
så kan alle.
Jeg forstår, at I kan være urolige,
men lad mig være den første til at berolige jer.
Ingen tager noget væk.
Vi underviser i alle krævede fag.
Vi har ikke rørt pensum, så det glemmer vi med det samme.
Det er ikke problemet…
Jeg forstår, at du med dit religiøse tilhørsforhold
måske finder det stødende, at din søn er interesseret i Bibelen.
-Slet ikke. -Angiveligt.
Men jeg vil sige, at er han interesseret i Jesus,
hvorfor så ikke lære ham lidt om det?
Det er ikke problemet, og tak, fordi jeg kan præcisere det.
Han ved alt om Jesus.
Nok ikke alt.
Muslimerne tror, at Jesus er en Guds profet,
og at Injeel, Bibelen,
blev åbenbaret for ham, som Toraen blev åbenbaret for Moses før det.
Vi elsker Jesus. Og vi elsker budskabet, der blev åbenbaret for ham.
Nå!
Vi lærer noget nyt hver dag, gør vi ikke?
Men vi tror også, at i tiden efter Jesus,
grundet menneskers indgriben, kom der afvigelser i kristendommen.
Mennesker ændrede budskabet. Præster, paver, konger.
Derfor er der så mange versioner af Bibelen.
-Man lavede ændringer. -Det er vist ikke relevant.
Men vi tror, at Bibelen indeholder nogle af Guds oprindelige ord.
Det er storsindet.
Men vi tror også, at Gud åbenbarede Koranen som det endelige budskab.
Som aldrig ændrer sig.
Til at styrke tidligere profeters åbenbaringer.
Det er vist ikke stedet at diskutere,
hvor vores tro på den hellige skrift kan divergere.
Præcis.
Der har vi problemet.
Jeg tror, at nogle her i lokalet,
jeg selv inkluderet, er lidt bekymrede.
Muslimer opfordrer alle til at søge viden,
så jeg er glad for, at min søn studerer Bibelen.
Begejstret. Jeg har selv gjort det.
Men problemet er, at det her er en offentlig skole.
Det er præcis dét.
Det, der bekymrer os, er ikke Bibelen selv,
men at den blev udleveret til børnene her.
Jeg spørger bare om, hvad du ville sige til,
hvis dit barn blev sendt i skole…
Sherif.
…og kom hjem med Koranen
og spurgte om profeten Mohammed. Du ville anse det for et problem.
Hvis jeg udleverede Koranen
til børnene på øen
udelukkende af interesse for forfølgelse af viden.
Du ville nok jage mig ud af byen, frk. Keane.
Hvis jeg må…
Det er en offentlig skole.
Og han har fuldkommen ret.
Jeg tilhører samme menighed som de fleste af jer,
så I ved, hvor jeg står, men at læse Bibelen i klassen…
Sherif, selvfølgelig ville jeg ikke jage dig ud af byen.
Og det gør mig trist, at du tror det om mig.
Alle troende står lige.
Vi er en familie.
Det har aldrig været min hensigt at være respektløs over for nogen.
Aldrig. Det er bare…
En Bibel i et lokale
er bare en bog som en naturvidenskabsbog eller en historiebog…
Det er noget helt andet.
Børn kan tage dem eller lade være.
Jeg læser måske en inspirerende passage i klassen fra tid til anden,
men jeg prædiker ikke.
Jeg deler blot min tro med børnene
i håb om, at de bliver inspirerede.
Havde vi en muslimsk lærer, der citerede Koranen,
ville det være fint med mig, blot teksten ikke er stødende,
hvilket, tilgiv, at jeg siger det, den tekst ofte kan være.
Det er ikke et angreb, sherif.
Jeg indrømmer klart, at Bibelen, og særligt Det Gamle Testamente,
har passager, der ikke er passende for børn.
Uvurderlige for voksne, naturligvis,
men jeg ville aldrig læse historien om Lot og hans hustru for en gruppe børn.
Alt, jeg citerer, har jeg tjekket på forhånd.
Det er ikke hans pointe…
Og hvad er uddannelse,
hvis eleven ikke får mulighed for at lære?
Hvorfor frygte at lade dem læse en særlig tekst?
Skal vi brænde bøger, som vi finder en smule kontroversielle?
Og i dette tilfælde lægger aktuelle,
lokale begivenheder så ikke op til yderligere granskning?
Jeg siger det ligeud,
alle tænker det, men ingen tør sige det.
Vi lever i en mirakuløs tid. Lige her og lige nu på Crockett Island.
Der er ægte mirakler,
der udspiller sig for øjnene af os i Skt. Patrick.
Og denne menighed… Sherif, du må vide,
at du er ansvarlig for at observere den.
Denne menighed er midt i en fuldt udviklet religiøs vækkelse
for øjeblikket.
Og kan menighedens børn ikke diskutere det i deres lokale skole,
så ved jeg ikke, hvad det er.
Jeg kunne ikke holde ud at høre på hendes ævl meget længere.
Det er denne særlige udgave af selvretfærdighed,
der kendetegner en vis religiøs retning.
Jeg har altid hadet den.
Altid.
-Undskyld, det var… -Nej.
Hvordan har du det? Hvordan går det?
Langsomt. Jeg har problemer med
at nærme mig folk direkte og gøre det godt igen.
Så fader Paul sagde, at jeg skulle skrive breve,
så jeg skriver breve. Mange breve.
-Det er svært. -Det er svært at skrive dem.
At aflevere dem bliver endnu sværere.
Det glæder jeg mig ikke til.
Jeg har lavet min moralske opgørelse, og jeg fandt ud af,
at jeg er en kryster.
Stop.
Tal ikke sådan om dig selv.
Hvis nogen talte sådan om dig, ville jeg…
Hvad?
Sparke dem i røven.
-Ja? -Ja.
-Du ville sparke dem i røven? -Sådan her.
Det var faktisk mit lår.
-Så ville jeg sparke dem på låret. -Ja.
Mor, det er tid til et bad, før…
Gud, mor.
Vi må snart binde dig, medmindre du vil smadre begge hofter.
Sarah.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg siger det. Det er som at tale tysk.
Sarah, skat.
Mor.
Jeg har været…
Hvor har jeg været? Et mørkt sted?
Men det er, som om jeg er vågnet,
og der står du.
Mit smukke…
Mor?
Hvornår har du flyttet mig ned i stuen?
Undskyld forsinkelsen.
Jeg sagde, at han ville forstå det. Vi er en trio nu.
Hej, Joe.
Så meget for den anonyme del, hvad?
Og da hun gik, havde jeg ikke engang lyst til at drikke.
Jo, det havde jeg, men jeg ville ikke.
Hvis det giver mening.
Jeg ved sgu ikke. Jeg gik øen rundt
og forstod, hvad der skete med hende.
Det skete her i Skt. Patrick.
Det siger alle, ikke?
Så jeg tænkte: "Fuck det."
Og jeg kom her, og fader Paul sagde,
I har det her møde.
Så Leeza tilgav dig.
Og jeg modtog dit skriftemål, og Gud tilgav dig.
Hvem er tilbage?
Jeg er ikke så hurtig til at tilgive, som de er.
Okay. Hvad siger du, Riley?
Jeg er ikke i stand til
at sige noget til nogen om deres druk.
Det er noget fis.
Undskyld, det er noget fis.
Du er kommet en gang om ugen, af og til oftere, ikke sandt?
Ikke andet at sige? Husker du første gang?
Kan du huske den Riley, der kom ind med korslagte arme og paraderne oppe?
Tænk over ham et øjeblik, og tal.
For der er noget, du kan sige til Joe, som jeg ikke kan,
som ingen andre kan.
Det er meningen med det her. Så drop det pis, og gør det.
Okay, Riley?
Du dukkede op, Joe.
Du er her, det er nok.
Ikke for evigt, men i aften er det.
I aften er det alt.
Jeg klarer det herfra. I kan gå.
Er du sikker? Vi kan hjælpe…
Absolut. Ses vi alle til næste møde?
-Ja. -Selvfølgelig.
-Jeg kommer. Godnat, fader. -Godnat.
-Godnat.
"Pruitt fritidscenter," fandens til eftermæle.
Hvorfor ikke bare kalde det "Bev Keanes hvidvaskning"?
Det var det.
"Bev Keanes møntvaskeri."
Eller "Bev Keanes svindelvaskeri."
Eller "Beverly Keanes Ondskabscenter,
Underslæb 'R' Us Incorporated, LLC."
Det kræver et større skilt.
Men sagen er, at jeg…
Jeg troede aldrig, jeg ville gå ind i den bygning.
Aldrig.
Jeg troede, jeg ville dø, før jeg så det indvendigt.
Men så at sidde der med dig
og fader Paul og tale på en måde,
der får mig til at føle,
at mit liv måske er værd…
Jeg mener, efter alt det…
Det beviser noget, ikke?
Regn aldrig med noget.
De ord skal man efterleve.
Regn aldrig med noget.
Jeg er glad for, du kom.
Det er du virkelig, ikke?
Sikke noget.
Den eneste, der bekymrede sig om mig, var min søster.
Hun rejste fra Crockett for længe siden.
-Hun forstod ikke, hvorfor jeg blev. -Hvorfor gjorde du?
Det ved jeg ikke. Det syntes bare…
Det var for let at rejse. Jeg burde ikke bare rejse.
Jeg er vel masochist.
Hun døde for et par uger siden.
Det gør mig ondt.
Hendes børn begravede hende på fastlandet.
Hun ville ikke tilbage, ikke engang i døden.
Gid bare, jeg havde set til hende.
Gjort mig den anstrengelse, men jeg kunne ikke dengang.
Men jeg tror, jeg kunne nu.
Og det er bare…
Det er bare surt.
Jeg lader dig gå videre.
Bliver det nogensinde anderledes?
For folk som os?
Det tror jeg ikke.
Intet omkring os ændrer sig.
Måske, hvis vi virkelig anstrenger os,
kan vi ændre os.
Så føles det måske anderledes?
Jeg ved det ikke.
For, at vi ændrer os.
-Godnat, Joe. -Godnat, Riley.
Kan vi tale?
Ja.
Jeg vil gerne i Skt. Patrick på søndag.
Hvorfor?
-Alle fra skolen går der, så… -Nej, det gør de ikke.
Mange gør, så jeg tænkte, at det ville være fedt at se det an.
Nej, det synes jeg ikke.
Der er ingen grund til ikke at tage med.
Der er en fortræffelig grund. Du er ikke kristen.
Det var ikke op til mig, vel?
Intet har været op til mig.
Du spurgte ikke, om jeg ville være muslim.
Du er muslim.
Eller om jeg ville flytte.
Du spørger mig aldrig.
Du valgte at blive muslim for mors skyld.
Du valgte at flytte hertil, fordi din station var racistisk.
Du kunne ikke klare det…
Det har altid været op til dig. Du træffer beslutningerne.
Men nu, hvor vi er her, og der sker de her ting…
-Hvilke ting? -Det ved du godt.
Jeg ved, at Leeza Scarborough er i bedring,
hendes fejldiagnose, og det er fængslende.
Jeg kender Leeza godt, og hendes sag er…
-Det er et mirakel. -Nej, sådan fungerer det ikke, Ali.
Det er ikke sådan, Allah…
Ved du, hvad det gør?
Hvad pankreascancer gør ved en?
Skal jeg fortælle det?
Jeg har ikke lyst til det.
Du skal ikke vide, hvad hun var igennem.
Jeg bærer det for os begge, og det er det rigtige.
Hun bevarede sin tro. Hun ærede Ham til sidste øjeblik, og hvis …
Hvis Gud virkelig fungerede på den måde…
Hvis Han besluttede,
at Han ville helbrede nogle og ikke andre,
hvis Han valgte at skåne nogle og ikke andre,
hvis Han gav Leeza Scarborough et mirakel,
men lod et barn dø af en hjernesvulst på fastlandet…
Nej.
Nej, sådan fungerer det ikke.
Sådan fungerer Gud ikke.
Uanset hvor spændende historierne er i Skt. Patrick.
Eller hos buddhisterne eller scientologerne. Det er ikke magi.
Kys din mor.
I morgen kan vi tale mere om det.
Fuck!
Hvad skete der?
Ikke noget.
Jeg ser ting.
Godnat.
Kan vi få tændt for vandet, inden faderen er tilbage?
Jeg er næsten færdig.
Tak igen for retten.
Jeg må begynde at fryse ned.
-Folk har været så generøse. -Fader Paul fortjener det.
Det gør han. Derfor vil jeg gerne have, I hjælper mig med at planlægge.
Jeg har tænkt på en menighedsmiddag for at vise vores anerkendelse.
Ikke noget ødselt.
Vi kan uden tvivl fylde fritidscentret.
Jeg tænkte, at I to kunne holde velkomsttalen.
-Med glæde. -Ja.
Efter hvad han har gjort for jeres familie og din stilling, Wade,
betyder det meget som fader, som…
-Hej. -Fader?
-Ikke igen! -Hvad er der galt med ham?
Fader?
Han er…
Fader Paul?
Jeg forstår…
Jeg forstår det ikke.
Mørke. Der var mørke i ruinerne.
Intet lys. Hvert trin var et trin ind i intetheden.
Og smerten. Smerten.
Smerten, ja.
Og frygten veg fra ham.
Den veg fra ham.
Frygt, smerte, varme. Forsvundet.
Fader vor, du som er i Himlene, helliget vorde dit navn.
Komme dit rige, ske din vilje
som i himlen således også på Jorden.
De øjne.
Øjne, hud og hænder, men også vinger.
En fornemmelse af, at store vinger omsluttede ham,
og han endelig fandt ordet.
Ordet, der blev afdækket af hans frygt, som graven blev afdækket af stormen.
Og ordet var "engel".
Engel.
Og han var så bange.
Som en hånd i mørket, en udstrakt hånd,
stigma, Jesu sår,
og fra englens håndled
flød Kristi blod, og en ny verden tog form.
"Drik.
Drik.
Drik alle heraf. Dette er mit blod.
Dette er den nye pagt ved mit blod, som udgydes for jer
til syndernes forladelse."
Disse ord lød i den gamle mands sind
igen og igen, imens han drak.
Monsignore Pruitt vågnede den næste morgen.
Stormen var stilnet af.
Solen kom igennem grottens indgang,
og han gik imod den.
Han løftede en hånd for at beskytte sig mod solen.
Hans hånd var ung igen.
Årtier var skyllet væk.
Bag ham var indgangen til kirken. Det må have været en kirke.
Det var en gammel kirke, der skjulte en engel bag mig.
En Herrens engel, der var bange for lyset.
Han skjulte sig i skyggerne. Og jeg bukkede og græd.
Dagen ville blive lang.
Men jeg vidste, hvor der var brug for englen, så jeg rejste og ventede,
og englen indhentede mig.
Jeg rejste og ventede i frygt. Jeg frygtede, at nogen ville opdage den,
eller den ikke ville komme til mig.
Og da den gjorde, vidste jeg, at jeg måtte skjule den.
Så jeg skjulte den blandt antikviteter
og overlod resten til Gud. Jeg lod Gud om
at bringe den sikkert hjem til de folk, der var mest i nød.
Takket være dig, lykkedes det.
Jeg vidste, at jeg måtte lyve…
Lyve over for de folk, jeg ville redde.
Over for de kære sjæle på denne ø,
så vi kan bringe dem din kærlighed, din nåde
og dine mirakler.
Så…
Tilgiv mig, Herre, for de hvide løgne, jeg har måttet fortælle.
Min Gud. Jeg beklager dybt, at jeg har krænket dig.
Jeg hader mine synder, fordi jeg frygter Himlens undergang
og Helvedets pinsler. Men mest, fordi de krænker dig.
Min Gud, som kun er god og fortjener al min kærlighed.
Jeg er fast besluttet på at bekende alle mine synder,
gøre bod og ændre mit liv. Amen.
Monsignore! Gudskelov!
Det er et mirakel!
Gudskelov!
Det er et mirakel.
Gudskelov, monsignore.
Det er et mirakel.
Det er okay.
Tekster af: Maria Kastberg