A NETFLIX SOROZATA
III: PÉLDABESZÉDEK KÖNYVE
Oldozz fel, Atyám, mert vétkeztem!
Nem, ez így nem igaz.
Oldozz fel, mert vétkezni fogok!
Holnap délelőtt bemutatkozom a gyülekezetnek,
és nem fogok igazat mondani Monsignore John Pruittról.
Hazudni fogok tudatosan, nem mulasztásból.
Nem fogom elmondani nekik, hogy John Pruitt sokkal betegebb,
mint ahogy gondolták az út szervezésekor.
Monsignore? Monsignore Pruitt? Hová megy?
Erre megyünk. A csoport erre van.
Nagyon sokszor eltévedt.
Az első napon órákon át kóborolt Jeruzsálemben,
és bizony
meg volt rémülve.
Nem időskori feledékenységről volt szó.
Úrrá lett rajta a demencia,
sokkal előrehaladottabb volt az állapota a vártnál.
Egy ember…
aki több ideig élt a Földön, mint amennyi valójában kijárt neki.
De ebből semmit sem fogok elmondani.
Azt mondom majd, hogy egy kórházban lábadozik.
Idővel meggyógyul,
és újra olyan lesz, mint amilyenre emlékeznek.
Újra ő lehet a vezetőjük,
a lelkipásztoruk, akit oly sok éven át annyira szerettek.
Hazudni fogok nekik,
a saját érdekükben, hogy mikor elkezdődik, készen álljanak.
A történések befogadására.
A csodák befogadására.
Atyám!
Atyám! Jól van?
Szóljak dr. Gunningnak?
Csoda történt. Valóságos csoda.
Ugye? Ez egy csoda, nem?
Csodálatos, hogyne.
A reflexei még gyengék, de vannak.
Éreztél valamit?
Volt valami különleges érzésed ezt megelőzően?
Nem tudom. Amikor még nem éreztem a lábam,
akkor is éreztem. Beszéltünk erről a fantom…
Fantomvégtag-szindrómáról, igen. Semmi új vagy más érzésed nem volt?
- Nem. - Nos…
Tudsz állni és járni, és ez a legfontosabb.
Borzasztóan örülök ennek, Leeza!
Az izmok egy kicsit alulfejlettek, ami érthető. Adok…
neked egy botot,
egyelőre még rövid útra is használd!
Helyezd rá a testsúlyod, és egy lépéssel előtted legyen!
- Érted? - Látott már…
Látott már ehhez hasonlót?
Ez egy csoda, igaz? Mint amilyen az evangéliumban van.
Láttam-e ilyesmit? Nem, még soha nem láttam ehhez foghatót.
De most látok. A gerincsérülések néha maguktól meggyógyulnak.
Rendkívül ritka jelenség, de előfordul.
Szeretném, ha megvizsgálnák Leezát a városban.
Nem is tudom.
Minél többet megtudunk,
annál többet segíthetünk…
Nem is erről van szó.
Csak az évek során rengeteg specialistánál jártunk,
sokféle kezelést kipróbáltunk…
Az az igazság, Sarah…
Most béreljük azt a házat, ami a miénk volt.
Az élelmiszer felét segélyekből vásároljuk,
a másik fele egyházi adomány.
Nem panaszkodunk, édesem! Nem.
Minden pénzt megér az egészséged, még többet is.
De CT nélkül,
vagy lumbálás nélkül a sötétben tapogatózunk.
Leeza áll, és járni tud. Végtelenül hálásak vagyunk.
És olyan rossz érzés, nem? Megkérdőjelezni egy csodát?
Kétségbe vonni Isten ajándékát?
Hová akartál menni?
Anya! Hogy kerültél ide?
A szobám… Ez az én szobám.
- Igen, anya, de… - Megváltozott.
- Mert nem lépcsőzhetsz, nem szabad! - A szobám…
Ismeri a lányomat, Sarah-t?
- Orvos. - Hogy viszlek le?
Ő a megmondhatója, hogy fáj a csípőm.
Ha esetleg… A feleségem.
- Ha imádkozna a feleségemért. - A férjem nagyon beteg.
Nyugodjanak meg! Tudják jól, hogy ez nem így működik.
Ne reagáljuk túl a dolgot! Isten nem a dicsőségért csinálja.
Imádkozzunk!
„Magasztaljátok az Urat, mert jó;
mert örökkévaló az ő kegyelme.
Magasztaljátok az Urat, mert jó; mert örökkévaló az ő kegyelme.
A ki nagy csodákat művel egyedül;
mert örökkévaló az ő kegyelme.”
MSGR. JOHN MICHAEL PRUITT TISZTELETES SZABADIDŐKÖZPONT
A negyedik lépés nehéz, de hiszem, hogy képes rá. Valóban hiszem.
Most nem fogunk arról beszélni?
De, beszélhetünk róla.
Az egész város fel van ajzva.
Csoda történt a St. Patrick'sben. Minden egyes lakó,
akinek fáj a feje, ott lesz a templomban.
Azon se csodálkoznék, ha felhívnák valamelyik újságtól.
Akarnak egy jó könnyfakasztó sztorit Leeza gyógyulásáról,
meg a papról, aki meggyógyította.
Nem a nyilvánosságnak szólt. Nem nyilatkozom.
Ahogy Máté evangéliumában áll: „Te pedig amikor alamizsnát osztogatsz,
ne tudja a te bal kezed, mit cselekszik a te jobb kezed.”
Nem beszélve Dollyról és Wade-ről,
nem szeretnének szenzációt a lányuk esetéből.
Nem tudom elképzelni,
hogy érdeklődésre tartana-e számot Crocketten kívül máshol is.
Így a legjobb.
Leeza a legfontosabb.
Igen.
Nézze, én elég racionális elme vagyok,
és tudjuk jól, hogy a mítoszok és vallások
valamilyen természeti jelenségre vezethetők vissza.
Könnyen el tudom képzelni, hogy erről van szó.
Jó magának.
El tudom képzelni, hogy rossz volt a diagnózis.
Utánanéztem. Ez előfordul. Nagyon ritkán, de van ilyen.
Lehet, hogy egész idő alatt a teste gyógyulni akart.
Meg tudom magyarázni. Teljesen érthető folyamat.
- Csodásan hangzik, de tényleg. - Egy dolgot kivéve.
Tudnia kellett.
Ismernie kellett a tényt, hogy tud járni.
Hiszen felment a lépcsőn. Odahívta őt. Ha nem megy fel,
akkor mi lett volna magával?
Mit gondolt volna magáról a közösség, ha nem megy fel?
- De megtette. - Mert maga tudta.
- Értem. Mi a kérdés? - Az, hogy honnan tudta.
Nincs olyan válasz, ami megfelelne önnek.
Önnek nem.
Ha elmondanám másnak, hogy éreztem,
ahogy elhaladt mellettem a rámpán,
szinte láttam magam előtt, majdhogynem a hangját is hallottam,
olyan közel éreztem őt magamhoz.
Ez a válasz kielégítene bárki mást, de önt nem,
Riley Flynn.
Biztosan többre vágynék.
Bárcsak lenne más magyarázatom.
De csak ez van.
Fáj?
Nem.
Vigyem a táskádat, vagy valami?
Kösz, az jó ötlet.
- Fáj, ha jársz? - Hogy vagy?
Hagyjátok már!
Jó reggelt!
- Jó napot, Miss Greene! - Jó napot!
Mit akarsz?
És a hátad?
Csak táncolj velem!
Jól van.
Azta!
Krisztus teste.
1080 - NÁTRIUM MONOFLUOR-FOSZFÁT HALÁLOS MÉREG
CSODA A ST. PATRICK'SBEN
Töltsétek fel a tartaléküvegcséket is! Nagyon sokan vannak.
Rengetegen.
Van másik üveg?
Volt itt valahol, de nem láttam mostanában.
Menjetek ki! Majd elintézem.
- Nincs meggyújtva. - A francba, az én hibám!
Itt az öngyújtó!
Menjünk!
Három héttel ezelőtt, amikor elkezdődött a bűnbánat,
azt kértem azoktól, akik itt voltak, hogy véssenek eszükbe pár gondolatot.
Újjászületés, második esély, öröklét.
Elgondolkodtató szavak.
Én a jövő hetet se tudom elképzelni, nemhogy az örökkévalóságot.
A legtöbb ember számára az öröklét megfoghatatlan.
Egy metafora, egy kis túlzás.
Ha várunk valamire, örökkévalóságnak tűnik, mire bekövetkezik.
Például, ha csúcsforgalomban ülünk.
Absztrakció, metafora, enyhe túlzás.
Számunkra, de nem Isten számára.
Számára nem az. És nekünk sem szabad, hogy az legyen.
Az úrvacsora során a kenyér és bor
Krisztus testévé és vérévé válik.
Ez is metafora lenne? Nem. Ez Isten igéje.
A csodák, a vízen járás, a holtak feltámadása. Absztrakció?
Nem. Isten igéje. Az öröklét enyhe túlzás?
- Nem. - Nem. Jól mondtátok.
Isten ajándékai olyan kézzelfoghatóak, mint a föld a lábunk alatt.
A Vele való szövetség nem absztrakt.
Nem. Egy szerződés, amely a húsával és vérével köttetett.
Bár megpróbálhatjuk, de nem tudjuk elképzelni,
egyszerűen nem láthatjuk előre, milyen jutalmak várnak ránk.
Ha válaszokat szeretnétek mindarra, ami nem megismerhető,
akkor kötelességem elárulni, hogy nem tudom a választ.
Ha tudni szeretnétek, Isten hogyan és miért formálja a világot,
akkor testvéreim, mondom, én is tudni szeretném. Senki sem ismeri a választ.
De annyit bizonyosan tudok, hogy Isten bővelkedik
rejtélyekben.
Nagyon ritkán tesz csodát, de a rejtélyek, az más dolog.
Elnézést!
Felnőttként
már nem nagyon kedveljük a rejtélyeket.
Kínos, hogy nem ismerjük a választ.
De gyermekként más a helyzet.
Tágra nyitott szemmel csodálkozunk, és nagyon őszinték vagyunk.
Bűntelenek és könnyűek.
Meghajlunk Isten szava előtt…
Nagyon sajnálom! Én…
Bocsánat, de ma elfáradtam kissé.
És megszédültem.
Már el is múlt. Elnézést kérek!
Minél többet tudunk, annál jobban megrendül a hit.
Minél törékenyebbek vagyunk, annál könnyebb beleszakadni.
Néhányan azt mondják, a sziget megrendült hitében.
De elmondom néktek,
eljő a feltámadás, test és lélek számára, a megváltás, test és lélek számára,
még sok csoda vár ránk Crockett-szigeten.
Nem metaforák, nem absztrakt dolgok, nem költői túlzások, nem.
Újjászületés. Második esély. Örökké…
Menj dr. Gunningért!
Hagyjuk, hogy magához térjen!
Saul a damaszkuszi úton tért meg.
Saul „gyűlölettől lihegve” üldözte a keresztényeket,
Damaszkuszba tartott, hogy fogságba vesse Jézus követőit.
De ahogy közeledett Damaszkusz felé,
olyan fényességet látott, ami földre döntötte.
Meg is vakult a fénytől. És Jézus megszólította őt.
Pár nappal később lehullott a hályog a szeméről, és Krisztus követője lett,
és később megtért, és ő lett Pál apostol.
Ezen az úton történt, a városon kívül, hogy Monsignore Pruitt
zavarodottan és elveszetten kóválygott, miután leszakadt a csoporttól.
Nem vették észre, hogy nincs ott.
Zavart elméje nem segíthetett, és az atya elvándorolt a pusztába.
Nem, Monsignore…
Az eltévelyedett, eszét vesztett, zavarodott ember
leszakadt a csoporttól,
bizonyos volt, hogy ott leli halálát a damaszkuszi úton,
amikor szörnyű homokviharba keveredett.
Akkortájt, borzasztó homokviharok dúltak arrafelé.
Hallott róluk. Ezekről az elképesztő, szeizmikus erejű viharokról.
Olyan erős viharok, amelyek nyomán ősi romok kerültek felszínre a sivatagban,
megrengett a föld, a szél felkavarta a homokot,
és ősi épületek romjai kerültek elő a homok alól.
Amelyek régóta a föld alatt voltak.
És Monsignore Pruitt elveszettnek érezte magát, ott vándorolt,
homokszemcsék karistolták a szemét, az arcába vájtak,
és a homokdűnét elborította a sötétség.
Egy barlang bejárata lehetett.
Ősi romok bejárata.
A zavarodott elme a menedékre gondolt, és bement,
méghozzá sietve, a sötétség közepébe.
A barlang bejárata megnyílt előtte.
És kihunyt minden fény…
- Csak megszédültem. - Lehet.
De azért meghallgatom.
Belégzés!
- Ígérem, nincs semmi bajom. - És ki!
Hevesen ver a szíve, és láza is van.
Mintha egy vírussal harcolna a teste, de egyik dolog sem aggasztó.
Jól van?
Megmarad.
De ki van száradva, atyám. Ne egyen semmi sósat,
igyon sok vizet, és pihenjen,
hadd távozzon a szervezetből az a valami!
Köszönöm!
Csak a munkámat végzem.
Ennél többről van szó. Ön gondját viseli az embertársainak.
Nekem, az édesanyjának, az egész szigetnek. Vigaszt nyújt nekik.
Büszke vagyok önre.
Köszönöm!
Hallotta a doktornőt! Igyon!
És lemondom a délutáni programjait.
- Bev! - Pihennie kell, és úgy is lesz!
Nem. Vannak kötelezettségeim.
- Kész az ebéd. - Jövök!
BIBLIA
Anyád!
Mi a faszt akartok tőlem?
Miért nem hagytok békén? Anyátokat!
Üdvözlöm!
Ez az?
- Igen? - Nem.
Itt van?
Szeretném látni.
Nem, az a nagyapám puskája.
Azt a másikat, azt a bizonyosat bedobtam az öböl vizébe.
Rá se bírtam nézni.
De pont ilyennek képzeltem.
Na szóval.
Apukámmal sétáltam,
nem mentünk sehová, csak úgy sétálgattunk.
Ilyenkor szokott beszélgetni velem, én meg kérdezősködtem,
hiszen kicsi voltam.
Szóval sétálgattunk,
ahogy máskor is tettük, és akkor.
Mintha villámcsapás ért volna.
De nem éreztem.
Apám úgy ordított, mint egy vadállat.
Sose hallottam úgy ordítani, azóta se, de nem éreztem.
Semmit se éreztem.
És amikor rájöttem, mennyire nem érzek semmit,
akkor rémültem meg igazán.
Gyűlölöm magát!
Ez nagyon fontos, kezdjük ezzel!
Gyűlölöm magát, Joe Collie!
Éveken át csak gyűlt bennem ez az érzés,
miközben elképzeltem, mi mindent csinálnék magával… Bántanám.
Akarom, hogy szenvedjen!
Azt akarom, hogy úgy szűköljön,
mint apám, amikor rátette a kezét a lyukra a gerincemen!
Azt akartam, hogy bocsánatért esedezzen, és visszautasíthassam!
Azt akartam, hogy nyomorúságban éljen!
Amikor azt mondom, így képzeltem el,
azzal azt mondom, hogy reméltem, ilyennek találom.
- Sajnálom! - Naná, hogy sajnálja!
Meglopott!
Ellopta azt, aki lehettem volna.
Olyat vett el tőlem, amim még nem is volt.
A jövőmet lopta el, Joe Collie!
Előrerohant az időben és ellopta az életem…
Mindez igaz,
és mindezt most is így érzem,
de nem ezért jöttem ide.
Azért jöttem…
Azért jöttem ide…
Hogy megbocsássak!
Megbocsátok, Joe Collie!
Megbocsátok, és már értem magát.
Értem. Még mindig dühös vagyok.
De másképp. Kimondani is más.
- Akarja tudni, miért? - Igen.
Mert egyetlen dolog választja el magát egy jobb élettől: saját maga.
Egyetlen dolog áll az utamba: a gyűlölet.
Az ön útjába önnön léte áll.
„Jobb a hosszútűrő az erősnél;”
„és a ki uralkodik a maga indulatján, annál, a ki várost vesz meg.”
Példabeszédek, 16: 32. Tudja, miről van szó?
Mik azok a Példabeszédek?
Ez maga a bölcsesség.
Bölcsesség és tudás. Szóval…
ha Isten megbocsát magának, és mindenhol ez áll,
mindenhol ezt írják,
akkor én is.
És ha én meg tudok bocsátani,
akkor mindenki meg tud.
Értem, hogy néhányan fel vannak háborodva,
de legelőször is, meg kell nyugtatnom önöket.
Senki nem vesz el semmit.
Minden órát megtartunk a tanterv szerint.
Nem változtattunk a tanterven, úgyhogy ezt levehetjük a napirendről.
Tisztelettel mondom…
Tekintettel az ön vallási hovatartozására,
elképzelhető, hogy sértőnek találta a fia érdeklődését a Biblia iránt…
- Nem. - …gondolom.
De kérdem én, ha ő érdeklődik Jézus iránt,
miért ne adnánk lehetőséget, hogy megismerje?
Egyáltalán nem erről van szó, és köszönöm a lehetőséget, hogy tisztázhatom.
Ő mindent tud Jézusról.
Azt gondolom, nem mindent.
Az iszlám vallás szerint Jézus próféta volt,
és a Biblia, vagy arabul Injel
megjelent előtte, ahogy Mózes előtt a Tóra.
Mi szeretjük Jézust, és szeretjük mindazt, amit képvisel.
Tyűha!
Minden nap tanulunk valami újat.
De úgy hisszük, hogy Jézus ideje után,
az emberi beavatkozásnak köszönhetően, voltak bizonyos elhajlások.
Az emberek változtattak az igén. A papok, a pápák és királyok.
Ezért van olyan sokféle változata a Bibliának.
- Az emberek megváltoztatták. - Ez nem releváns.
Mi hisszük, hogy a Bibliában benne van Isten eredeti üzenete.
Mily nagylelkű!
De hisszük, hogy Isten a Koránban fogalmazta meg a végső üzenetet.
Amely örök érvényű.
Hogy megismételje az előző próféták revelációit.
Nem hiszem, hogy ez a megfelelő hely
a vallási különbségek megvitatására.
Pontosan.
Ez az. Erről beszélek.
Ezért gondolom, hogy néhányan,
beleértve magamat is, egy kissé aggódunk.
Az iszlám ösztönöz a tudás megszerzésére,
vagyis nagyon is helyeslem, hogy a fiam tanulmányozza a Bibliát.
Örömömre szolgál. Én is megtettem.
A gond ott van, hogy ez egy állami iskola.
Erről van szó.
Azt gondolom, hogy nem maga a Biblia a gond,
hanem a módszer. Kiosztották a gyerekek között.
Vegyék fontolóra, milyen érzés lenne,
ha állami iskolába küldenék a gyereket…
Seriff!
…és hazahoznák a Koránt,
és Mohamed prófétáról kérdezősködnének. Problémásnak vélnék a dolgot.
Ha én körbemennék a szigeten,
és osztogatnám a Koránt,
pusztán a tudás megszerzésének céljából,
azt gondolom, hogy távozásra bírna engem.
Ha netán…
Ez egy állami iskola.
Teljesen igaza van.
Én is a gyülekezet tagja vagyok, ahogy sokan,
tudják, hova tartozom, de igehirdetés a napköziben…
Nos, seriff, biztosan nem akarnám elüldözni.
Elszomorít a gondolat, hogy ilyet feltételez rólam.
Hívő emberek vagyunk, és mint ilyenek, a hitünk egy tőről fakad.
Unokatestvérek vagyunk.
Semmiképp nem állt szándékomban, hogy tiszteletlen legyek.
Egyetlen pillanatra sem. Csak…
A Biblia a tanteremben
csak egy könyv, olyan mint egy tudománnyal vagy történelemmel kapcsolatos tankönyv.
Igaziból egészen más.
A gyerekek elvihetik magukkal.
És igen, néha felolvasok belőle egy-egy részt,
de nem térítési szándékkal.
Egyszerűen csak megosztom a hitemet,
abban a reményben, hogy felkeltem az érdeklődésüket.
Ha lenne iszlám vallású a testületben, és felolvasna Koránból,
semmi kifogásom nem lenne ellene, amíg nem sértegetne,
ami, már elnézést, de sokszor előfordul a szövegekben.
Nem akarnám sértegetni, seriff!
El kell ismernem, hogy a Biblia, különösen az Ótestamentum
tartalmaz olyan részeket, amelyek nem gyermekeknek valók.
Fontos intelem a felnőttek számára,
de sose olvasnám fel gyerekeknek Lót történetét.
Minden idézetet gondosan megválogatok.
Nem erről van szó…
És vajon mi más lenne az oktatás,
mint az, hogy lehetőséget adunk az okulásra.
Miért félnénk megismertetni velük valamit?
Elégetjük azt a könyvet, amit egy csöppet ellentmondásosnak vélünk?
A mi esetünkben, a mostani események,
a helyi történések további tanulmányozást igényelnek, nem?
Azt akarom mondani,
és valljuk be, hogy van itt egy kimondatlan dolog.
Csodás időket élünk. Itt és most, Crockett-szigeten.
Igazi csodák történnek
a szemünk előtt a St. Patrcik'sben.
És a közösség… Seriff, önnek tudnia kell,
felelősséggel tartozik a közösség iránt.
És ez a közösség a vallási megújhodás útjára lépett
ebben az időben.
És ha a közösségünk gyermekei nem beszélhetnek erről az iskolában,
akkor ezt nem tudom megmagyarázni.
Egy percig sem tudtam tovább hallgatni a baromságait.
Ez a fajta álszenteskedés
csak egy bizonyos vallásos rétegre jellemző.
Soha nem kedveltem.
Soha.
- Bocs, csak ez… - Nem.
És hogy vagy? Hogy megy a rehab?
Lassan. Gondot okoz,
hogy közvetlenül szóljak az emberekhez a javulás érdekében.
Paul atya azt javasolta, írjak leveleket,
úgyhogy most ezt teszem. Leveleket írok.
- Ez nehéz. - Megírni nehéz.
De átadni még nehezebb lesz.
Egyáltalán nem vágyom rá.
Hősiesen feltérképeztem az erkölcsi eszköztáramat, és kiderült,
hogy gyáva vagyok.
Ne csináld ezt!
Ne beszélj így magadról!
Ha bárki más így beszélne rólad, én…
Mi lenne?
Jól seggbe rúgnám.
- Igen? - Igen.
- Seggbe rúgnád? - Így valahogy.
Ez a combom volt…
- Akkor combon. - Ja.
Jól van, anya, fürödjünk meg…
Istenem! Anya!
Még a végén le kell kötözzelek, nehogy megint eless nekem.
Sarah!
Nem tudom, miért beszélek, mintha kínaiul mondanám.
Sarah, édesem!
Anya!
Mintha…
Hol voltam? Valami sötét helyen?
És mintha felébredtem volna,
és megláttalak téged.
Az én gyönyörű…
Anya?
Mikor költöztettél át a nappaliba?
Bocs a késésért!
Mondtam, hogy jönni fog. Már hárman vagyunk.
Helló, Joe!
Ennyit az anonimitásról.
Miután elment, az italt se kívántam.
Vagyis igen, de nem akartam inni.
Ha ez így érthető. Nem is tudom.
A faszom tudja! Végigmentem az egész szigeten,
és a vele megesett dolgokon törtem a fejem,
és itt történt, a St. Patrick'sben.
Legalábbis ezt mondják.
Gondoltam, basszus!
Idejöttem, és Paul atya mondta,
hogy van ez a gyűlés.
Tehát Leeza megbocsátott neked.
És ma meg is gyóntál, elnyerted Isten bocsánatát is.
Ki maradt még hátra?
Talán én nem tudok olyan könnyen megbocsátani.
Jó, Riley, ön mit gondol?
Nem vagyok abban a helyzetben,
hogy bárkire rászólhatnék az ivás miatt.
Ez baromság.
Már elnézést, ez baromság. Hülyeség, már bocsánat.
Hetente egyszer eljött ide, néha gyakrabban is, igaz?
És csak ennyit tud mondani? Emlékszik még?
Én emlékszem arra Riley-ra, aki összefont karral ült előttem. Igen.
Gondoljon erre, és aztán mondjon valamit!
Mert hiszem, hogy van mondanivalója Joe számára,
amit csak ön oszthat meg vele.
Erről szól az egész. Ne szórakozzon velem, csak mondja!
Rendben, Riley?
Joe, maga idejött.
És most itt van. Ennyi elég is.
Nem marad így örökre, de mára elég.
Ma ez minden, amit akarhat.
Jól van, uraim, majd én elintézem. Menjenek nyugodtan!
Biztos? Segíthetünk a…
Teljesen. Legközelebb találkozunk!
- Jó. - Persze.
- Ott leszek, jó éjt, atyám! - Jó éjt!
- Viszlát! - Jó éjt!
„Pruitt szabadidőközpont”, micsoda örökség, baszki!
Nem inkább úgy kéne hívni: „Bev Keane pénzmosodája”?
Mert erről van szó.
„Bev Keane lóvé mosodája.”
„Bev Keane lóvátétel mosoda.”
Vagy „Kurva Beverley Keane rohadék szemétláda birodalma,
a Sikkasztás Nagyker Kft.”
Ehhez nagyobb tábla kéne.
Azt akarom mondani…
nem gondoltam, hogy valaha beteszem ide a lábam.
Azt hittem, soha.
Azt hittem, előbb halok meg, minthogy lássam belülről.
De most, hogy itt voltam magával,
és Paul atyával, és beszélgettünk,
e különös körülmények között, nos, azt hiszem…
az életem mégis ér valamit…
Mindezek után…
Úgy tűnik, egy fabatkát talán, mi?
Nem gondoltam volna.
Megszívlelendő szavak.
Sose gondoltam volna.
Örülök, hogy eljött, Joe!
Nem szívat, ugye?
Micsoda élmény volt!
Eddig egyedül a nővérem törődött velem.
De már rég elment Crockettről.
- Nem értette, én miért maradtam. - És miért?
Nem tudom. Úgy éreztem…
Az a könnyebbik megoldás. Én nem mehetek el csak úgy.
Szeretek tobzódni a büntetésben.
Pár hete, hogy meghalt.
Részvétem.
A gyerekei odaát temették el.
Még holtában sem akart visszajönni.
Olyan kár, hogy nem mentem el hozzá.
Hogy még csak erőfeszítést sem tettem. Valahogy nem tudtam rászánni magam.
De most már mennék.
Csak az egész olyan…
El van cseszve.
Akkor, minden jót!
Megváltoznak a dolgok?
Az olyanok számára, mint mi?
Nem hiszem.
Semmi nem változik.
De ha nagyon akarjuk, akkor legalább
mi meg tudunk változni.
És érezni fogjuk a különbséget?
Nem tudom.
Arra, hogy más emberek leszünk!
- Jó éjt, Joe! - Jó éjt, Riley!
Beszélhetnénk?
Persze.
Vasárnap szeretnék elmenni a St. Patrick'sbe, csak körülnézni.
Miért?
- Mindenki odajár a suliból… - Nem. Nem mindenki.
Jó, de sokan, gondoltam, jó lenne körülnézni, mi van ott.
Nem. Nem hiszem.
Nem látok rá okot, hogy miért ne.
Én tudok egy kiváló okot. Nem vagy keresztény.
Az nem rajtam múlt.
Semmi se rajtam múlt.
Nem kérdezted, akarok-e muszlim lenni.
Az vagy.
Azt se, hogy akarok-e idejönni.
- Tudom. - Sose kérdeztél semmiről.
Te mondtad, hogy anya is legyen muszlim,
és te mondtad, hogy jöjjünk ide a genya rasszisták elől.
- Nem bírtad… - Hé!
Mindig te döntöttél, rajtad múltak a dolgok.
De most itt vagyunk, és vannak ezek a történések…
- Micsodák? - Te is tudod.
Fiam, tudok Leeza Scarborough felépüléséről,
a rossz diagnózisról, és oké, elég meggyőző sztori.
Apa, jól ismerem Leezát, és az esete…
- Valóban csoda. És kész. - Nem, a dolgok nem így működnek.
Allah nem így…
Tudod, te milyen az?
Milyen az a hasnyálmirigyrák?
Elmondjam neked?
Mert nem akarom.
Nem akarom, hogy megtudd, min ment keresztül édesanyád.
Kettőnk helyett is őrzöm ezt, mert így helyes.
Megtartotta a hitét. Még az utolsó pillanatban is dicsőítette. Ha…
Ha Isten valóban így akarta…
Ha Ő úgy döntött,
hogy egyeseket meggyógyít, és másokat nem,
hogy egyeseket megment, és másokat nem,
ha valóban csodát tett Leeza Scarborough-val,
de hagyta, hogy egy másik gyermek meghaljon agydaganatban…
Nem.
Ez nem így működik, Ali! Nem így.
Isten nem így akarja.
Bármilyen izgalmas is a St. Patrick's-i történet.
Vagy egy buddhista vagy szcientológiai történet. Nem csoda!
Csókold meg édesanyádat!
Holnap megbeszélhetjük, ha akarod.
Basszus!
Mi történt?
Semmi.
Képzelődöm.
Jó éjt!
Lesz víz, mielőtt az atya visszatér?
Mindjárt kész vagyok.
Köszönjük az ételt!
Lesz, amit már a mélyhűtőbe kell tennem.
- Olyan nagylelkűek az emberek. - Paul atya meg is érdemli.
Igen. És épp ezért kérem arra, hogy segítsen megszervezni a dolgot.
Egy nagy közös vacsorára gondoltam, hogy kifejezzük nagyrabecsülésünket.
Nem valami elegáns dologra.
De biztosan megtelne a szabadidőközpont.
És önök ketten mondhatnák az üdvözlő beszédet.
- Boldogan. - Hogyne.
Tekintettel arra, mit tett a családért, az ön szerepére,
nagyon sokat jelentene…
- Üdvözlet! - Atyám?
- Te jó ég! Megint! - Mi baja van?
Atyám!
Ő…
Paul atya? Kérem…
Én nem…
Nem értem.
Sötétség honolt a romok között.
Nem szűrődött be fény. Minden lépés a nagy semmibe vezetett.
És a fájdalom, a fájdalom.
A heves fájdalom.
És aztán a félelem elszállt gyenge testéből.
Teljesen elmúlt a rettegés, a fájdalom…
Egyszerűen elillant. Elszállt.
Mi Atyánk, aki a mennyekben vagy, szenteltessék meg a te neved,
jöjjön el a te országod,
legyen meg a te akaratod, amint a mennyben, úgy a földön is.
Az a szempár.
A szeme, a bőre és a keze, de szárnya is volt.
Mintha a szárnyak beterítették volna,
és végre rátalált a szóra.
Olyan elemi erővel tört föl belőle a szó, mintha vulkán tört volna ki.
És ez a szó az volt: „angyal.”
Angyal.
Nagy félelemmel megfélemlett.
Megkövült félelmében, ahogy a kéz a sötétben feléje nyúlt,
ott volt a sebhely, az Úr sebe,
és az angyal kezéről
az élet vére csörgedezett, és egy szót formált az ajka.
„Igyál!”
„Igyatok hát ebből most mindnyájan; Ez az én vérem a pohárban.”
„Az új, örökkön való szövetség vére, a mely sokakért kiontatik,
hogy a bűnök megbocsáttassanak.”
Ezek a szavak jártak az idős ember fejében,
újra meg újra, újra meg újra, ahogy ivott belőle.
Monsignore John Pruitt felébredt másnap.
Elmúlt a vihar.
És a nap besütött a barlangba,
és ő kisétált a napfényre.
A szeme elé tette a kezét az erős napsütésben.
Egy fiatal kezet látott.
Az évtizedek tovatűntek.
Mögötte volt a templom bejárata, vagyis úgy vélem, templom lehetett.
Egy ősi templom, amelyben egy angyal rejtőzött mögöttem.
Az Úrnak angyala, aki félt a világosságtól.
A sötétben rejtőzködött. Meghajoltam ő előtte, és sírtam.
Tudtam, hosszú lesz az út.
De azt is tudtam, hol van szükség az angyalra, és vártam,
hogy kövessen engem.
Elmentem messzire, és rettegtem, Uram, hogy valaki felfedi,
vagy hogy egyszer már nem lesz ott, nem jő el hozzám.
De amikor eljött, tudtam, hogy el kell rejtenem.
Elbújtattam a föld alá, ősi dolgokkal takartam be,
és Istenre bíztam a többit. Rábíztam,
hogy épségben hozza el azoknak, akiknek szükségük van rá.
A Kegyelmed által így lett.
Csak azt tudtam, hogy hazudnom kell…
Hazudnom kell azoknak, akiket meg akarok menteni.
Eme sziget drága lelkeinek,
hogy elhozhassam számukra a Szeretetet, a Könyörületet,
és a Csodákat.
Tehát…
Bocsáss meg Uram a kegyes hazugságokért, amik éretted hangzanak el!
Ó, Istenem, teljes szívemből bánom bűneimet,
mert azáltal, hogy vétkeztem, kiérdemeltem büntetésedet,
de sokkal inkább azért, mert megbántottalak Téged.
Aki végtelenül jó vagy, és méltó arra, hogy mindennél jobban szeressünk.
Így elhatároztam, hogy szent segítségeddel soha többé nem bántalak meg Téged,
Irgalmazz, ó Uram, és bocsáss meg nekem! Ámen.
Monsignore! Hála az égnek!
Csoda történt!
Istennek hála!
Csoda történt!
Hála az úrnak! Köszönjük az úrnak, Monsignore!
Csoda történt!
Minden rendben van.
Minden rendben.
A feliratot fordította: Hegyi Júlia