СЕРІАЛ NETFLIX
КНИГА III: ПРИТЧІ
Пробач мені, Господи, бо я згрішив.
Ні, неправильно.
Пробач мені, Господи, бо я згрішу.
Завтра вранці я представлюся парафії
і брехатиму їм про монсеньйора Джона Прюїта.
Відверто брехатиму, а не приховуватиму.
Я не скажу, що Джон Прюїт нездужав дужче, ніж здавалося,
коли його послали в цю поїздку.
Монсеньйоре? Монсеньоре Прюїт? Куди ви йдете?
Ми йдемо сюди. Група йде сюди.
І часто відставав від його тургрупи.
Він провів години, загубившись у Єрусалимі того першого дня,
і він був
наляканий.
Це була не просто стареча втрата пам'яті.
Ні, чоловік був у лабетах деменції,
ще дужчих, ніж усі у парафії собі уявляли.
Чоловік, що…
пережив свій відведений час на цій Землі.
І я не розповім їм нічого з цього.
Скажу, що він одужує в лікарні на материку.
Що все може повернутися до норми,
що він ще буде тим, ким його пам'ятають.
Що він ще буде людиною, лідером,
поводирем, якого вони полюбили за стільки років.
Я збираюся сказати їм цю брехню
заради їхнього блага, щоб, коли усе почнеться, вони були готові…
до того, що станеться.
До чудес, що настануть.
Отче?
Отче!
Отче? З вами все гаразд?
Покликати лікарку Ґаннінґ?
Це диво. Справжнє диво.
Чи не так? Диво ж.
Звісно, це неймовірно.
Власне, її рефлекси слабкі, але вони є.
Ти щось відчувала?
Не мала якогось відчуття до цього ранку?
Не знаю. Тобто навіть коли я не могла їх відчути,
Я їх відчувала. Ми про це говорили, фантомно…
Фантомно-больовий синдром, еге ж. Нічого нового? Нічого іншого?
-Ні. -Ну, я…
Ти стоїш, ти ходиш, це - найголовніше.
Я дуже за тебе рада, Лізо.
Твої м'язи трохи недорозвинені, що зрозуміло. Дозволь мені…
Користуйся цим ціпком,
поки ходиш, навіть на короткі відстані.
Переміщуй на нього вагу і тримай на крок попереду. Так?
-Це має зміст? -Ви коли-небудь…
Ви коли-небудь бачили щось подібне?
Тобто, це ж диво, чи не так? Справжнє, як у Євангелії.
Донині? Ні, я не бачила нічого подібного донині.
Але тепер - так. Травми хребта можуть з часом зростатися.
Надзвичайно рідко, але таке трапляється.
Я воліла би привезти Лізу на материк для розширених аналізів.
Не знаю.
Що більше ми дізнаємось,
тим більше допоможемо тим, хто страждає…
Ні, знаю, справа не в цьому. Просто,
за весь час, через ці огляди й спеціалістів,
експериментальні ліки, що ми пробували…
Правду кажучи, Саро…
Ми винаймаємо будинок, який колись мали.
Половину нашої їжі дають нам через пільги,
а друга половина - пожертва з церкви.
Ми не скаржимося, люба.
Ні. Ти варта кожної копійки, що ми маємо, і більше.
Але без КТ,
чи люмбальної пункції, невідомо, що відбувається…
Вона ходить і стоїть. І ми за це вдячні.
Це неправильно, вам не здається? Препарувати диво?
Сумніватись у Божому дарунку?
Куди ти поділася?
Мамо? Мамо, як ти тут опинилася?
Моя кімната… Це моя кімната.
-Так, мамо, але не для… -Вона інша.
-Не можна йти сходами. Не можна. -Моя кімната…
Ви знаєте мою доньку, Сару?
-Вона - лікарка. -Не знаю, як тебе спустити.
Вона знає, що у мене хворе стегно.
Якби він… Моя дружина…
-Хай помолиться за мою дружину. -Мій чоловік дуже хворий.
Заспокойтесь усі. Ви знаєте, що це не так працює.
Давайте не перебільшувати. Бог не прагне слави, аж ніяк.
Помолімося.
Дякуйте Господу, добрий-бо Він.
Бо навіки Його милосердя!
Дякуйте Богу богів, бо навіки Його милосердя!
Дякуйте Владиці владик, бо навіки Його милосердя!
Тому, хто чуда великі Єдиний вчиняє.
Бо навіки Його милосердя.
ЦЕНТР ВІДПОЧИНКУ МОНСЕНЬЙОРА ДЖОНА МАЙКЛА ПРЮЇТА
Четвертий крок може бути складнішим, але я знаю, що ти зможеш. Справді.
Ми справді не будемо це обговорювати?
Ні, можемо це обговорити.
Усе місто гуде.
Диво у Св. Патріка. Очікуйте кожного
зі своєю болячкою у церкві.
Не здивуюсь, якщо подзвонять репортери з материка.
Може, зроблять емоційний репортаж про одужання Лізи
і священика, що її зцілив.
Справа не в публічності. Я б відмовив.
За Матвієм, знаєш: «Як ти чиниш милостиню,
хай не знатиме ліва рука твоя, що робить правиця».
А Доллі та Вейд
не хочуть використовувати доньку як сенсацію.
Я просто справді не думаю,
що це викличе стільки інтересу поза Крокеттом, от і все.
Це на краще.
Головне - це Ліза.
Так.
Слухай, я ще той раціоналіст,
і, ти ж знаєш, що всі міфи, релігії,
походять від природних явищ, які ми не можемо пояснити.
То ж я запросто можу це пояснити.
Молодець.
Я можу зрозуміти помилковий діагноз.
Я шукав. Таке буває. Рідко, але трапляється.
Тож, можливо, що її тіло повільно видужувало увесь цей час.
Я можу це все пояснити. Якщо чесно, це все зрозуміло.
-Відверто кажучи, це чудово. -Окрім однієї речі.
Ти мав знати.
Ти мав знати напевне, що вона може ходити.
Тобто, ти відійшов до сходів. Ти покликав її. Якби вона не встала,
що б із тобою трапилось?
Що б люди тут думали про тебе, якби вона не встала?
-Вона ж встала. -Ти мав знати.
-Добре. Що ти маєш на увазі? -Я маю на увазі, звідки ти знав?
Я не маю відповіді, що б тебе задовольнила.
Особливо тебе.
Тобто, я просто міг це відчути,
коли вона проїжджала повз мене пандусом,
я майже міг це побачити, я міг майже чути її голос у себе в голові.
Я відчував такий зв'язок із нею тоді.
Для когось цього достатньо, але не для тебе,
правда ж, Райлі Флінне?
Думаю, мені треба більше.
Так, і я завжди хочу дати тобі більше.
Але на цьому поки все.
Тобі болить?
Ні.
Не хочеш дати мені свій рюкзак, абощо?
Так, дякую.
-Боляче ходити? -Як ти почуваєшся?
Гайда. Облиште її.
Доброго ранку.
-Доброго ранку, пані Ґрін. -Доброго ранку, пані Ґрін.
Що ти робиш?
А як же твоя спина?
Просто танцюй зі мною.
Гаразд.
Що?
Тіло Христове.
ХІМІКАТ 1080 - ФТОРАЦЕТАТ НАТРІЮ СМЕРТЕЛЬНА ОТРУТА
ДИВО У СВ. ПАТРІКА
Наповніть додаткові склянки цього тижня. У нас цілий натовп.
Дуже людно.
У нас є ще одна пляшка?
Десь іще валялася, але я її давно не бачив.
Шикуйтеся, хлопці. Я про це подбаю.
-Схоже, не горить. -Трясця, винен.
Запальничка.
Ходімо.
Три тижні тому, коли ми розпочали цей шлях каяття,
я попросив тих, хто тут був того дня, подумати над кількома словами.
Відродження, другі шанси, вічне життя.
Було багато над чим подумати, чи не так?
Я ледве уявляю наступний тиждень, не кажучи вже про вічність.
Але, власне, для більшості з нас, вічність - це абстракція.
Це метафора, яскраве перебільшення.
Коли ми чекаємо на щось, що ми хочемо, це триває вічність.
Ми стоїмо в пробках цілу вічність.
Тези, метафори, яскраві перебільшення.
Може, для нас так і є, та не для Бога.
Не для Нього. І не має бути таким для нас.
Причастя, перетворення хліба й вина
на тіло й кров Христові.
Метафора? Ні. Каже Бог.
Дива, ходіння по воді, воскресіння з мертвих. Це абстракції?
Ні. Каже Бог. Вічне життя - яскраве перебільшення?
-Ні -Ні? Ось так. Висловлюйтесь.
Божі дари настільки ж осяжні, як і земля під нашими ногами.
А Його Завіт - це не абстракція.
Ні. Це контракт, висічений на плоті, чорнилом із крові мучеників.
І все-таки, як би ми не намагалися, ми не можемо уявити,
ми не можемо подумки осягнути обіцяні нагороди.
Тож, якщо ви тут прагнете взнати відповіді на незбагненне,
мені варто сказати вам, що в мене їх немає.
І якщо ви хочете знати, чому або як Божа воля створила світ,
брати і сестри, то і я теж. У мене немає цих відповідей. Ні в кого немає.
Та що у мене є, чого Бог дає нам удосталь,
це таємниці.
Бог посилає нам чудеса дуже рідко, тут і там, але таємниці?
Вибачте.
Як… дорослі,
ми, як правило, не любимо таємниць.
Ми відчуваємо дискомфорт, не знаючи.
Не відаючи. А от бути дитиною - інше.
Дивитись із трепетом і здивуванням, і жити з приголомшливою чесністю.
Бути невинним, легким, як повітря.
Легко схилятися, коли лунає слово Боже…
Страшенно перепрошую. Я…
Перепрошую, я трохи втомлений сьогодні.
Невелике запаморочення.
Минулося. Усе гаразд. Вибачте. Перепрошую.
Чим більше ми знаємо, тим менше схиляємось.
Чим крихкішими ми стаємо, тим легше нам зламатися.
Як би хтось сказав, що цей острів зламався. Його зламали.
Але я тут, щоб сказати…
воскресіння, тіла і душі, спасіння, тіла і душі,
дива, ще нас чекають тут, на острові Крокетт.
Не метафори, не абстракції, не яскраві перебільшення, ні.
Відродження, другі шанси. Без…
-Покличте Ґаннінґ! -Так.
Йому треба повітря.
Навернення Савла відбулося дорогою до Дамаска.
Савл був гонителем християн, ворогом Церкви,
що прямував у Дамаск, щоб зібрати віруючих, і взяти їх у полон.
Але як відомо, коли він наблизився до Дамаска,
то побачив дуже яскраве світло, що звалило його на землю.
І він був засліплений. Тоді Ісус заговорив до нього.
За кілька днів, полуда впала з очей його, і Савл став послідовником Христа
а потім став апостолом Павлом.
Це було на тій само дорозі за містом, де монсеньйор Прютт,
наляканий і розгублений, заблукав подалі від тургрупи востаннє.
Вони не помітили, що він зник.
Спочатку його старечий розум не допоміг, і він вийшов у ту пустелю.
Ні, монсеньйор…
Розгублений, загублений у світі, загублений у своєму розумі,
окремо від своєї групи.
Покинутий помирати у тій пустелі, по дорозі до Дамаска,
коли його охопила жахлива піщана буря.
У тій місцевості були жахливі бурі тоді.
Він про них чув. Ці вражаючі бурі, сейсмічні бурі.
Бурі, що… Він чув, що вони навіть виявляли стародавні руїни в пустелі
що виринали із землі, розбурхували землю,
і виринали із будівель та споруд із давніх-давен.
Руїни, давно запечатані у надрах землі.
І так блукав монсеньйор Прюїт, загублений у шторм,
пісок дряпав йому очі, впивався в обличчя,
він побачив перед собою темряву у дюнах.
Схоже на вхід у печеру.
Прохід у якусь давню руїну.
І його старечий розум шукав притулку, тож він пішов
охоче, у темряву печери.
Вхід у печеру постав перед ним.
Поки все світло не…
-Це лише запаморочення. -Може й так.
Але давайте послухаю.
Глибокий вдих.
-Певен, я в нормі. -І видих.
У вас підвищений пульс, і температура тіла теж.
Неначе тіло бореться з вірусом, але нічого критичного.
То він у нормі?
Він житиме.
Та у вас зневоднення, отче. Тож, виключіть усю солону їжу,
пийте багато-багато води, відпочиньте,
і залиште це вашому організмові.
Дякую.
Це моя робота.
Ні, це значно більше. Ви піклуєтеся про людей.
Про мене і про вашу матір, про весь цей острів. Ви - втіха для людей.
Я пишаюся вами.
Дякую вам.
Ви чули лікаря. Допивайте.
І я скасовую всі ваші денні зустрічі.
-Бев. -Вам треба відпочити, і негайно.
Не скасовуйте всі. Є ті, що я не пропущу.
-Обід готовий. -Уже біжу!
БІБЛІЯ
Йдіть до біса.
Якого вам, бляха, треба?
Не дасте спокою. Що, в біса, треба?
Привіт.
Це та сама?
-Це вона? -Ні.
Вона тут?
Хочу подивитись, якщо вона тут.
Ні, це рушниця мого діда.
Іншу, ту, я її викинув в затоку одразу після цього.
Я не міг на неї дивитись.
Я так це і уявляла.
Тому ось.
Я гуляла з татом,
і ми нікуди не йшли навмисне, просто прогулювалися.
Так він довго розмовляв зі мною, тому я просила його,
ще коли була малою.
Отож, ми йшли,
як у будь-який інший вечір, і раптом це.
Наче грім ударив, я опинилась на землі.
Та нічого не відчула.
А мій тато кричить, як звір.
Ніколи не чула такого. Ніколи з тих пір, і нічого не відчула.
Я не відчула нічого.
І саме тоді, коли я зрозуміла, що я не могла відчути,
ось тоді я дуже злякалася.
Я тебе ненавиджу.
Чесність важлива, тож почнемо звідси.
Я ненавиджу тебе, Джо Коллі.
Я ненавиділа тебе роками,
я стільки уявляла, що з тобою щось станеться… Я хочу, щоб тобі боліло.
Хочу, аби ти страждав.
Хочу, щоб ти видавав звуки, як і тато,
коли він поклав руку на дірку від кулі у моєму хребті.
Я хочу, аби ти просив мого прощення, щоб я тобі відмовила.
Я хочу, щоб ти жив у повному, цілковитому нещасті.
Кажучи, що тут так, як я уявляла,
я маю на увазі, що я на це і сподівалась.
-Мені шкода. -Звісно, тобі шкода!
Ти вкрав у мене.
Не лише те, ким я була, а ким я могла стати.
Ти вкрав у мене те, чого я ще не мала.
Ти пересунувся в часі, Джо Коллі!
Ти пересунувся в часі і вкрав…
Усе це правда,
і усе це досі тут,
але не тому я сьогодні прийшла сюди.
Я сьогодні прийшла сюди…
Я прийшла сюди…
Бо вибачаю тобі.
Я вибачаю, Джо Коллі.
Я вибачаю тобі і тепер бачу тебе.
Я тебе бачу. І я досі зла на тебе.
Але усе інакше. І після сказаного мною, усе інакше.
-Хочеш знати, чому? -Так.
Тому що єдине, що стоїть між тобою і кращим життям - це ти.
Єдина річ на моєму шляху - ненависть.
Єдина річ на твоєму шляху - ти.
«Ліпший від силача, хто не скорий до гніву.»
«Хто ж панує над собою самим, ліпший від завойовника міста.»
Це Приповісті 16:32, Джо. Ти знаєш, що таке приповість?
Що таке «Книга приповістей»?
Це мудрість.
Мудрість і знання. Тому…
якщо Бог може тобі пробачити, а Він каже, що може,
повсюди, Він це каже…
тоді й я можу тобі пробачити.
І якщо я пробачу тобі, Джо Коллі,
тоді й усі зможуть.
Я розумію, що багато хто з вас засмучений,
але дайте мені спершу вас заспокоїти.
Ніхто не забирає жодного уроку.
Усі необхідні уроки викладатимуться.
Ми не чіпали навчальну програму, тож ми цю тему зразу відсікаємо.
З повагою, не в цьому…
Я розумію, враховуючи вашу релігійну належність,
ви можете вважати зацікавлення у Біблії вашого сина образливим.
-Зовсім ні. -Думаю.
Але я вважаю, що якщо він зацікавлений в Ісусі,
чому б не дозволити йому трохи дізнатися?
Не в цьому справа, і дякую за цю можливість уточнити.
Він знає усе про Ісуса.
Ну, схоже, не зовсім усе.
Мусульмани вірять, що Ісус - Божий пророк,
і що Інджил, Біблія,
явилась йому як Тора явилася Мойсею до цього.
Розумієте, ми любимо Ісуса. І ми любимо те, що явилося йому.
Чудово!
На світі живучи, довіку вчись, чи не так?
Але ми також віримо, що після Ісуса,
через втручання людей, у християнстві з'явилися відхилення.
Люди перекрутили послання. Священики, папи, королі.
Ось чому є так багато версій Біблії.
-Люди втрутилися, змінили. -Я не вважаю, що це важливо.
Добре, ми віримо, що Біблія містить трохи з початкового слова Божого.
Дуже вам дякую.
Але ми теж віримо, що Бог створив Коран як останнє послання.
Що не можна змінювати.
Щоб утвердити оригінальні одкровення попередніх пророків.
Я не думаю, що це місце для обговорення того,
де наші вірування про Писання можуть розходитися.
Саме так.
Саме так. Ось у чому справа.
Тож я думаю, що дехто тут,
враховуючи мене, трохи стривожений.
Мусульмани заохочують усіх шукати знань,
тож мені більше ніж комфортно, що син вивчає Біблію.
Нетерпляче чекаю. Я теж це робив.
Але в чому, на мою думку, проблема, то це в тому, що це державна школа.
Ось у чому справа.
І я думаю, те, що турбує деяких із нас - не сама Біблія,
але те, що її роздали. Роздали дітям тут.
Я просто прошу вас подумати, як би ви почувалися,
якби ви віддали дитину в державну школу…
Шерифе.
…а вона прийшла з примірником Корану,
запитуючи про пророка Мухаммеда. Вам би здалося це проблемою.
Якби я ходив і роздавав примірники Корану
дітям на острові,
суто в інтересах надання знань,
Ви б вижили мене з міста, пані Кін.
Дозвольте…
Це - державна школа.
І він таки має рацію.
Я належу до тої ж парафії, що і більшість,
ви знаєте у що я вірю, але читати Писання у клас…
Чому б це, шерифе, я б не виживала вас із міста.
І мене засмучує те, що ви так думаєте про мене.
Люди віри, будь-якої віри, ну, ми всі з однієї матерії.
Як брати й сестри.
Я в жодному разі не мала наміру когось принизити.
Ніколи, взагалі. Просто…
Мати в кімнаті Біблію,
просто книгу в кімнаті, як наукову, чи історичну…
Взагалі-то, це різні речі.
Діти беруть їх, чи лишають.
Звичайно, я можу час від часу прочитати уривок під час класної години,
але я не проповідую.
Я просто ділюся своєю вірою з дітьми,
сподіваючись, що надихну їх.
Якби у нас був викладач-мусульманин, і він цитував Коран дітям,
мене усе влаштовувало б, якщо текст не буде образливим,
що, вибачте на слові, іноді може бути, більшість часу.
Це не критика, шерифе.
Я, звичайно ж, визнаю, що Біблія, Старий Завіт, зокрема,
має уривки, які не підходять для дітей.
Вони, звісно, безцінні для дорослих,
але я б ніколи не прочитала казку про Лота та його дружину групі дітей.
Все, що я цитую, я попередньо перевіряю.
Він каже не про це…
А що таке освіта,
як не помічник школяреві, щоб навчитися.
Чому боятися дозволяти їм читати певний текст?
Що, ми будемо спалювати книги що будуть навіть на йоту суперечливі?
І в цьому разі, поточні події,
місцеві події, ну, вони благають про подальше вивчення, так?
Я просто скажу це,
немає сенсу вдавати, що у кімнаті немає слона.
Ми живемо у дивовижний час. Саме тут і зараз, на острові Крокетт.
Стаються справжні, реальні чудеса
перед нашими очима у Св. Патріка.
І ця спільнота… Шерифе, ви маєте це знати,
ви відповідаєте за спостереження за нею.
Ця спільнота на шляху до повномасштабного релігійного відродження
нині.
І якщо діти громади не можуть обговорювати це у своїй школі,
ну, тоді я просто не знаю, що це.
Я не могла лишатися в тій кімнаті, слухаючи її нісенітниці ще хвилину.
Неначе існує особливий тип зарозумілості,
що є лише у певного виду побожних людей.
Ніколи це не любила.
Ніколи.
Вибач, це було…
Як ти? Як справи?
Потроху. Здається, у мене проблеми
зі звертанням до людей напряму задля спокутування гріхів.
Отець Пол сказав, що я маю писати листи,
тож я пишу листи. Багато листів.
-Це важко. -Писати їх важко.
Надсилати їх буде ще важче.
Цього я не чекаю з нетерпінням.
Я зробив свій безстрашний самоаналіз, і усвідомив,
що я таки боягуз.
Не кажи так.
Не говори про себе так.
Якби хтось говорив про тебе так, я б…
Що?
Дала б їм копняка.
-Так? -Так.
-Дала б їм копняка? -Дала б, ось так.
Це було моє стегно, тому…
-Я б дала б їм по стегну. -Ага.
Добре, мамо, час купатися…
Господи, мамо.
Треба тебе зв'язувати, якщо не хочеш зламати обидва стегна.
Саро.
Не знаю, чому кажу тобі щось. Я ніби розмовляю німецькою.
Саро, люба.
Мамо.
Я була…
Де я була? Десь у темряві?
Але зараз… я ніби прокинулася,
і… он де ти.
Моя прекрасна…
Мамо?
Коли ти перенесла мене до вітальні?
Вибач, що запізнився.
Казав тобі, що він підтягнеться. Тепер ми тріо.
Привіт, Джо.
Дуже анонімно, га, партнере?
І після того, як вона пішла, я навіть не хотів пити,
Тобто, хотів, але не хотів.
Якщо це має якийсь сенс. Тобто, я не знаю.
Я, бляха, не знаю. Я пройшов уздовж увесь проклятий острів,
і я зрозумів, знаєте, те, що з нею сталося,
воно сталося тут, у Св. Патріка.
Це те, про що всі говорять, так?
Тож, я подумав, до біса. І я прийшов сюди,
а потім отець Пол розповідає мені,
що у вас, хлопці, є ці зустрічі.
Тож Ліза тебе пробачила.
І я почув твоє зізнання сьогодні, і Бог тобі простив.
Хто в нас лишився?
Мабуть, мені не так легко пробачити, як їм.
Так. Що ти думаєш, Райлі?
Думаю, що я насправді не той,
хто може казати щось комусь про пиятику.
Це дурня.
Ні, ти вибач, та це дурня. Це дурня. Вибач.
Ти приходиш сюди раз на тиждень, іноді більше, якщо чесно, чи не так?
Це все, що можеш сказати? Пам'ятаєш перший раз?
Пам'ятаєш Райлі, що зайшов сюди: закритий, недоступний? Я пам'ятаю.
Подумай про нього хвилинку, а потім говори.
Бо я думаю, є дещо, що ти можеш сказати Джо, те, що я не можу,
що ніхто не може.
Ось для цього ми тут. Тож не кажи дурню, а просто зроби це.
Гаразд, Райлі?
Ти прийшов, Джо.
Ти тут, і цього достатньо.
Це не навічно, але на сьогодні це так.
Та сьогодні це - усе.
Добре, я далі сам, панове. Ви вдвох можете йти.
Точно? Ми допоможемо…
Так. Побачимося наступного разу?
-Так. -Так, звісно.
-Я буду. На добраніч, отче. -На добраніч.
-Добраніч. -Добраніч.
«Центр відпочинку Прюїта», оце, бляха, спадщина.
Чому б не назвати «Відмиванням грошей Бев Кін»?
Так воно все і було.
«Пральня речей Бев Кін».
Чи «Пральня брехла Бев Кін».
Чи «Імперія злої курви Беверлі, бляха, Кін,
з Розкрадання ТОВ «Нас».
Так, треба більша вивіска.
Але справа в тому, що я…
Я не думав, що ступлю й ногою у ту будівлю.
Ніколи.
Думав, що я помру до того, як побачу, що всередині.
Але бути там із тобою
і отцем Полом, і говорити отак,
за цієї чортової обставини, коли я відчуваю…
що, можливо, моє життя вартує…
Тобто, після… всього цього…
Це просто усе тобі показує, чи не так?
Ніколи не припускай.
Слова, якими слід жити.
Ніколи не припускай.
Радий, що прийшов, Джо.
Стривай, ти насправді, чи не так?
Це… Яка чортова подорож.
Єдиною людиною, що колись дбала про мене, була моя сестра.
Залишила Крокетт багато років тому.
-Вона так і не зрозуміла, чому я лишився. -Ну, а чому?
Не знаю. Просто здавалося…
Просто поїхати було надто легко. Мовляв, я не міг просто поїхати.
Певно, я люблю покарання.
Померла кілька тижнів тому.
Мені дуже шкода.
Діти поховали її на материку.
Не хотіла повертатися сюди, навіть посмертно.
Якби ж я навідав її.
Розумієш, доклав зусиль. Я просто… не міг. Тоді я не міг.
Але я думаю, що міг би зараз.
І це просто… Ну, це…
Це просто відстійно.
Ну, тут я тебе покину.
Чи буває якось інакше?
Для таких, як ми?
Думаю, що ні.
Ніщо навколо нас не змінюється.
Тобто, якщо працюватимемо наполегливо,
тоді, можливо, ми… станемо іншими.
Тоді, може, відчуватиметься інакше?
Не знаю.
За перетворення на інших людей.
-Добраніч, Джо. -Добраніч, Райлі.
Поговоримо?
Звісно.
Я хотів піти в неділю до Св. Патріка, просто щоб подивитися, що там.
Чому?
-Усі зі школи ходять туди, тому я… -Ні. Ні, зовсім ні.
Ну, багато з них ходять, тож я подумав, що було б круто подивитися, що там.
Ні. Ні, я так не думаю.
Немає вагомих причин, щоб я не йшов.
Є чудова причина. Ти не християнин.
Ну, це не я вирішував, правда?
Нічого з цього я не вирішував.
Ти не питав, чи я хочу бути мусульманином.
Ти - мусульманин.
Ти не питав, чи я хочу переїхати.
-Я знаю. -Ти ніколи мене не питаєш.
Ти вирішив стати мусульманином для мами,
і ти вирішив переїхати, бо та дільниця була расистською.
-Ти не міг прийняти… -Агов!
Це завжди ти, тату. Ти приймаєш рішення. Ти.
Але тепер, коли ми тут, і такі речі відбуваються, ці…
-Які речі? -Ти сам знаєш, які.
Сину, я знаю, як Ліза Скарборо одужала,
її хибний діагноз, так, і я знаю, що це переконливо.
Тату, я знаю Лізу, і досить добре, і її випадок…
-Це диво, га? Так воно і є. -Ні, це не так, Алі.
Не так Аллах…
Знаєш, як він чинить?
Що рак підшлункової залози робить із кимось?
Тобі розповісти?
Бо я не хочу.
Я ніколи, нізащо не хочу, щоб ти знав, що вона пережила.
Я несу це за нас обох, і так має бути.
Вона зберегла свою віру. Вона шанувала Його до останньої миті, і якщо…
Якби Бог справді так чинив…
Якби Він вирішив,
що зцілюватиме одних людей, а не інших,
якщо Він вирішив пощадити одних, а не інших,
якби Він подарував диво Лізі Скарборо,
але дав дитині десь на материку померти від пухлини мозку…
Ні.
Він так не чинить, Алі. Не так.
Бог не так чинить.
Якими б не були захоплюючими історії у Св. Патріка.
Або буддисти, чи саєнтологи. Це не магія. Ні.
Поцілуй свою матір.
Завтра можемо поговорити ще, якщо хочеш.
Дідько!
Що таке?
Нічого.
Щось примарилося.
Добраніч.
Ми зможемо ввімкнути воду до повернення отця?
Майже все, пані Кін.
Ще раз дякую за страву.
Почну класти речі в морозильну камеру.
-Люди дуже щедрі. -Ну, отець Пол цього заслуговує.
Саме так. І ось чому я хочу, щоб ви допомогли мені це спланувати.
Я б хотіла влаштувати спільну вечерю, щоб показати нашу вдячність.
Нічого надто розкішного.
Можемо прийняти їх у центрі відпочинку.
І я думала, що ви двоє зможете виголосити основні промови.
-Ну, ми були б раді. -Звичайно.
Враховуючи зроблене для вашої родини, і ваше становище в громаді, Вейде,
це має значення як для отця, так…
-Вітаю. -Отче?
-Боже, тільки не знову! -Що з ним?
Отче?
Він…
Отче Пол? Прошу…
Я не…
Я не розумію.
Темрява. У цих руїнах була темрява.
Жодного світла. Кожен крок вперед був кроком у ніщо.
І біль. Біль.
Біль, так.
І страх покинув його тіло.
Покинули його тіло страх, біль…
Просто покинули. Покинули.
Отче наш, сущий на небі. Святись ім'я Твоє.
Прийди Твоє царство, будь воля Твоя
на землі, як і на небі.
Ті очі.
Очі, шкіра й руки, а ще крила.
Відчуваючи великі крила, що охоплюють його,
його розум нарешті згадав слово.
Слово розкопало його страх, як ту печеру розкопала буря.
І слово було «янгол».
Янгол.
І він так злякався.
Покинутий. І з руки в темряві, простягнутої руки,
стигмати, рани Господа,
і з зап'ястя янгола
полилася кров життя, і нове слово почулося.
«Пий».
«Візьміть і пийте з неї всі. Це моя кров».
«бо це кров Моя Нового Заповіту, що за багатьох проливається
на відпущення гріхів!».
Ці слова лунали в голові старого
знову, і знову, і знову, і знову, коли він пив.
Монсеньйор Джон Прюїт прокинувся наступного ранку.
Буря минула.
Сонце заходило через вхід до печери,
і він вийшов до нього.
І він підняв руку, щоб захиститися від сонця.
Його рука знову була молодою.
Роки зникли.
За ним, біля входу в церкву, Я думав, це, мабуть, була церква.
Це була старовинна церква, що ховала янгола за мною.
Янгола Господнього, що боїться світла.
Що ховається у тіні. І я вклонився, і заплакав.
Я знав, що подорож довга.
Але я знав, де потрібен цей ангел, і я йшов, і чекав,
і янгол наздоганяв.
Я йшов і чекав з острахом, Господи, острахом, що хтось виявить це,
або що його там не буде, що він не прилетить до мене.
А коли це сталося, я знав, що доведеться приховувати.
І тому я сховав його в землі із старожитностями,
а решту залишив Богові. Залишив Богові,
щоб принести його тим людям, які найбільше потребували.
І з Твоєї волі я зробив це.
Я знав, що мені доведеться брехати…
Брехати тим самим людям, яких я рятую.
Щирим душам цього острова,
щоб ми могли їм явити Твою любов, і Твою милість,
і Твої дива.
Тож…
Прости мене, Господи, за брехню, що я маю сказати у тебе на службі.
Господи мій, я щиро шкодую, що образив Тебе,
і я ненавиджу всі свої гріхи, бо боюся втрати Раю
та болю пекла. Але найбільше тому, що вони образили Тебе,
Господи мій, що є доброчесним і заслуговує на всю мою любов.
Я твердо вирішив, за ласки Твоєї, визнати мої гріхи,
спокутувати їх, і змінити життя. Амінь.
Монсеньйоре! Дякувати Богу!
Це диво!
Дякувати Богу!
Це диво.
Дякувати Богу. Слава Богу, монсеньйоре. Це диво.
Усе гаразд.