SERIÁL NETFLIX
KNIHA VI: SKUTKY APOŠTOLŮ
MÁMA A TÁTA
VŠECHNY ZVEME NA VELIKONOČNÍ PŮLNOČNÍ VIGILII
Sakra.
Erin.
Potřebuju pomoct.
Teď mě máš za blázna.
Sama si tak připadám, když to říkám.
Jo.
Zní to šíleně.
Slyšela jsi někdy o…
Ignáci Semmelweisovi?
Ne.
Byl to maďarský lékař v polovině 19. století.
Měl na starosti dvě porodní oddělení.
V jedné pracovali špičkoví medici,
kteří dělali všechno od porodu až po pitvy.
Rodičky na druhém oddělení na lékařskou péči neměly.
Pomáhaly jim jen porodní báby.
Takže nepřekvapí, že jedno oddělení mělo vyšší úmrtnost.
Ale jde o to, které.
To první.
Fakultní oddělení mělo obrovskou úmrtnost.
Kdyby rodily na ulici, měly větší šanci na přežití.
Nedávalo to smysl. Dr. Semmelweis z toho byl vyřízený.
Prováděl další a další studie a tloukl hlavou do zdi.
Nakonec navrhl,
jen tak nazdařbůh, že by si medici
mohli třeba umýt ruce.
Poté, co provedou pitvu a jdou na porodní oddělení.
Zavedl povinné mytí chlorovanou vodou.
Úmrtnost se radikálně snížila.
Ale jeho kolegové ho sežrali zaživa.
Teorii o mikrobech přijali až za dvacet let.
Nejdřív se podobným nápadům vysmívali.
Semmelweis skončil v blázinci.
Poslal ho tam kolega.
A on tam umřel.
Jeho nástupce na té klinice
to nesmyslné mytí rukou zrušil.
A úmrtnost se znovu zvýšila.
Takže ano, tvůj příběh je šílený.
Ale ukážu ti další šílenou věc.
Totiž…
Přátelé si přece mohou sdělovat šílenosti.
To zotavení mé matky je…
„Bezprecedentní“ je hodně slabé slovo.
Snažím se to pochopit sama.
Kdybych totiž svým kolegům řekla, co vidím,
mysleli by, že blázním.
Měli by mě za šílence.
Provedla jsem spoustu testů.
Odebírám krev, abych ji poslala do špitálu na analýzu,
ale ještě jsem ji neposlala. Pořád dělám tohle.
Abych to viděla znovu.
To je podstatou vědy.
Provádět pokusy, které lze opakovat a ověřit.
Takže Riley Flynn na slunci shořel?
Ano.
Sám od sebe se vznítil?
Máš pravdu, Erin. Je to šílené.
Je to totálně na hlavu. Kdo to tvrdí, říká si o cvokhaus.
Totálně na hlavu.
Kristepane!
Co tu provádíte?
Každou chvilku tu spustíš požární alarm.
No jo, mami.
Jsem cvok. Všichni jsme zralí na cvokhaus.
Velebný pane, dávejte pozor.
Máte odhrnuté závěsy.
Riley je mrtvý.
Nevím, jak to vím.
Asi tak, jako jsem věděl, že Leeza může chodit.
Zrovna tak… Slyším v hlavě hlas anděla.
Vyšlo slunce a já to věděl.
Je mrtvý.
- Mrzí mě to. - Byl to dar.
A on ho zahodil.
„Mzdou hříchu je smrt, ale darem Boží milosti je život věčný
v Kristu Ježíši, našem Pánu.“ Svobodná vůle.
Jeho volba vám zlomila srdce. Co asi cítil Bůh nad stavem světa?
Jo.
Mrzí mě, že se Riley takto rozhodl.
Láme vám to srdce, ale to není to nejhorší, že?
Nejhorší je, že lidem nestačí, když si to zkazí sami.
Musí to otrávit i svým bližním.
Mrzí mě, že to musím říkat. Promiňte, že takhle uvažuji,
ale svět je takový, jaký je. A my musíme být chytří.
„Obezřetní jako hadi a bezelstní jako holubice,“ řekl Bůh.
Kdo ví, s kým během noci mluvil?
Kdo ví, co ještě prováděl,
aby ostatní připravil o Boží milost.
K Božímu plánu patřil i Jidáš.
Jidáš byl jeho součástí.
Skutky apoštolů.
„Když vyslal první statečné učedníky do světa
jako ovce mezi vlky, byli všichni věřící ze stejného těsta.“
Nikdo z nich si neuzurpoval společný majetek.
Dělili se o všechno, co měli.“
Riley nebude jediný. Vždycky se najdou takoví,
kteří chtějí otrávit uši věrných a odradit je od Boha.
Ale dnes večer
budeme své církvi důvěřovat. Pojďme se podělit o vše, co máme.
Na velikonoční vigilie se vždy křtilo.
Nebo ne?
Existuje krevní onemocnění zvané erytropoetická protoporfyrie. EEP.
Ta asi dala vzniknou těm mýtům.
Postižený je extrémně citlivý na světlo,
může mít na slunci popáleniny nebo puchýře. A je chudokrevný.
Takže mám krevní onemocnění?
Ne, tohle ne.
Ale možná je to příbuzná nemoc.
Tak jako je rýma
příbuzná dýmějovému moru.
Kdyby třeba lidi na ostrově něco pozřeli.
Virus. Enzym. Nový typ buňky.
Nějakého parazita. Kdo ví?
Něco, co opravuje poškozené buňky,
je extrémně citlivé na světlo a způsobuje šílenou anemii.
Strašně lační po železe. Železe v krvi.
Zpočátku je tahle věc v krvi jen ve stopovém množství.
Ale jak se zvyšuje jeho podíl, ty fyzické reakce
se stále stupňují.
Mami, když dám tvou krev na slunce, a tvou taky, Erin,
ta věc prostě shoří a zbyde jen vaše normální krev.
Moje krev?
Ano, tvoje taky.
Odebrala jsem vzorek poté, cos…
A kdybych odebrala krev Leeze Scarboroughové,
když začala chodit, dopadlo by to stejně.
Vy obě máte pořád většinu normální krve,
kterou tvoří obyčejné červené krvinky.
Ale Riley měl možná té věci v krevním řečišti víc
a když ultrafialové paprsky pronikly pod kůži,
zapálily mu krev, kterou už většinou nahradila ta věc.
Ta věc?
Kdybych ji spolkla…
Co by se stalo s těhotnou ženou?
Co by se stalo?
Čistě hypoteticky je těhotenství přítomnost cizího tělesa.
Probíhá hodně procesů, které matčinu tělu brání
v napadení plodu v děloze. Ale i tak se někdy…
Čistě hypoteticky, když ta věc tak agresivně mění tělo,
mohla by na plod reagovat stejně agresivně.
Dá se to zastavit?
Když máš pořád většinu své vlastní krve?
Dá se to zastavit?
Nevím. Vůbec netuším.
Když spolkneme jed nebo alkohol,
je určitá hranice,
kdy ho ještě naše tělo zvládne.
Dokáže ho vyfiltrovat jako každou škodlivou látku.
To si alespoň myslím.
Ale o tomhle fakt nemám páru, mami.
Dobře.
Tak co uděláme?
Riley.
Snažím se vzpomenout, co před smrtí řekl.
Ale vůbec si na to nevzpomínám.
Utkvěla mi jen jedna věc.
Řekl, že mám utéct.
Haló?
Ed Flynn! Dobré jitro.
Brýtro. Můžu dál…
Nerad ruším.
To nic. Jen se chystáme na mši.
Jsi v pořádku, Dolly?
Čím posloužíme, Ede?
Mohli bychom se třeba projít?
Je to trochu osobní.
- Vlastně… - Stejně jsme chtěli jít ven.
Máme ještě fůru práce.
Nebudeme rušit.
- Dolly. - Ede.
Wade.
- Ede. - Sturgi.
Bůh ti žehnej, Ede.
Nashle večer.
- Jak jsem řekl, nerad ruším. - To nic.
Nevím, jak začít, ale prostě to řeknu.
Můj syn. Chtěl jste po něm, aby psal dopisy?
- Na usmířenou? - Ano.
Měl se tím psychicky zotavit. Pracovali jsme na tom.
No…
Asi na tom není dobře.
To asi ani jednoho z nás nepřekvapuje, ale…
Napsal pár dopisů.
Mně a své matce.
Ten, co napsal mně, byl divný.
Pak jsem četl to, co napsal Annie.
Je na tom zle.
To, co píše…
jsou šílené věci. Bludy.
A nevím, kde je. Nevím ani, kde ho hledat.
Nevím, za kým jít. Za šerifem nemůžu.
Pokud s ním něco bude a zavolám na něj poldy,
pošlou ho zpátky. Myslím do basy.
A pošlu ho tam já.
Hodně času trávil s vámi.
Tak mě napadlo, že se zeptám vás.
Myslím…
Možná si něco udělal.
Přijde mi to jako dopisy na rozloučenou.
A musím se vás zeptat, protože…
v těch bludných představách hrajete hlavní roli.
Říká o vás šílené věci.
Mrzí mě to, Ede.
Musím vám dát za pravdu.
Riley byl nemocný. Je nemocný.
Ano.
No tak, Ede. Nesmíte se tím trápit.
Věřte mi, prosím.
Nikdy jsem si s ním nerozuměl.
Jako bychom mluvili jinou řečí.
Snažil jsem se.
Nevíme, co s ním je, Ede. Třeba…
Třeba je to jen pitka.
Mohl odjet na pevninu.
Je na tom bídně, ale nemalujte čerta na zeď.
Snažte se v něm vidět to dobré.
To nás Bůh učí o roli rodiče.
Dělejte to, co on.
Milujete svého syna tak, jako Bůh miluje nás.
Nemám si vzít ty dopisy?
Třeba mě něco napadne.
Jo, stejně jsem vám je chtěl dát.
Jeden je totiž pro velebného pána Pruitta.
Ten jsem neotevřel.
Nechtěl jsem chudáka zatěžovat.
Pokud si na Rileyho pamatuje.
Pamatuje si ho.
Vy asi posoudíte, jestli mu ho máme poslat.
Ministrant píše svému knězi. Myslel jsem… Nevím.
Prostě nevím.
PAMATUJ, ŽE JSME PRACH A V PRACH SE OBRÁTÍME.
Erin.
Jak…
- Jak se vede? - No…
Doufala jsem, že byste s Edem a Warrenem…
Večer na Krásce odplouvám na pevninu.
Doufala jsem, že poplujete se mnou.
Drahoušku, to je…
To je ale neobvyklá žádost.
Večer přece máme velikonoční vigilii.
A proč bychom měli…
Jsi v pořádku?
Pokud něco potřebuješ, jsme tu pro tebe.
Vlastně mě spíš napadá,
jestli bys mi nepomohla.
Já…
Stručně řečeno…
Mám strach o Rileyho.
A… třeba bys mu mohla říct,
aby se vrátil domů.
Nechci se mu vrtat do věcí.
Ale už je pryč celé dny.
Nemohla bys ho dnes přivést domů?
Dali bychom si před mší večeři.
Riley je mrtvý.
Opravdu.
Moc mě to mrzí.
Ale už nežije.
A řekl, že se mám postarat o bezpečí jeho rodiny.
- Máte odplout pryč. - Ticho.
- Mrzí mě to. - Buď zticha, drahoušku.
Celá naše rodina se tě vždycky
snažila podporovat.
- Proč něco takového říkáš? - Promiňte.
Proč něco takového říkáš?
Není to vtipné.
Co to s tebou je?
- Paní Flynnová… - Vypadni!
- Cože? - Já vím.
Odpoledne odplouvám na pevninu.
Vezmu vzorky,
aby mi kolegové potvrdili mé poznatky,
a pak se sem vrátím.
Přivezu pomoc.
Tvrdíte, že tu někdo záměrně šíří nákazu.
U Sv. Patrika?
To je má domněnka, i když to zní…
- A co po mně chcete? - Abyste to vyšetřil.
A co vlastně?
Mám vyšetřovat v kostele?
Jen na základě toho,
že se vám poškodily vzorky s krví vaší matky?
- Žádám po vás hodně. - Ano.
A víte proč?
Víte, proč jsem se sem přestěhoval?
Nevím.
Vlastně jsem to nikomu neřekl.
Asi to nikoho nezajímalo.
V době útoku na newyorská dvojčata mi bylo 21 let.
Viděl jsem to v televizi na koleji. Brečel jsem.
Tehdy jsem nebyl nábožensky založený.
Ale šel jsem do mešity, kde dobrovolníci dávali krev.
Fronta se táhla přes pár bloků.
Chtěl jsem pomoct.
Chtěl jsem chránit tuhle zemi.
Tak jsem se přestěhoval do New Yorku a dal se k policii.
Někteří kámoši mi to rozmlouvali.
„Poldové nám jdou po krku,“ říkali. Ale já nesouhlasil. Říkal jsem:
„Ukážu jim, že se nás nemusí bát.
Ať vidí, jací jsme.“
Vypracoval jsem se.
Z pochůzkáře a překladatele odposlechů až po kriminalistu.
Oženil jsem se. Narodil se nám Ali. Nakonec mě povýšili na detektiva.
Dostal jsem nejvyšší prověrku do jednotky pro boj s terorismem.
Pomáhal jsem agentům FBI.
Zatýkali jsme lidi za drobné přestupky, špatné parkování a kouření trávy.
A muslimům jsme nabídli spolupráci.
„Stáhneme obvinění, když nám budeš hlásit,
co se povídá v mešitě.“
Myslel jsem, že bojujeme proti teroristům.
A nevydíráme kdejakého zhuleného študáka, aby špehoval spoluobčany.
Tak jsem si stěžoval.
Jen jsem to jednou zmínil.
Všechno se změnilo.
Kolegové mě špehovali.
Vedli si na mě i oficiální složku.
A nejen na mě. Po útoku na dvojčata
muslimy rychle povyšovali. Zvlášť když uměli jazyk
nebo znali blízkovýchodní kulturu.
K tomu jsme se jim hodili.
Ale začalo je napadat,
že když se mnozí z nás dostali na vlivná místa u policie,
třeba jsme to tak od začátku plánovali.
Co když jsme zvědi?
Infiltrovali jsme policii?
Třeba to hrajeme na obě strany. Totálně zpanikařili.
Ministerstvo vnitra na nás nasadilo hlídky.
Nahrávali nás. I civily. Špehovali nás v mešitách i kavárnách.
Sebrali mi hodnost detektiva a zase mě šoupli do uniformy.
Pochůzky a noční šichty.
Docházelo mi, že už mi nevěří.
Co nadělám.
Beru to s nadhledem.
S důstojností.
Tohle slovo používala má žena.
„Ať vidí, že máš důstojnost.“
A pak jí našli rakovinu.
A o důstojnost rychle přišla.
I o život.
A nemohl jsem…
Chtěli jsme od ní s Alim co nejdál. Tak jsem našel tuhle práci.
Tenhle ostrůvek.
Tak ospalý, jako by ani nežil.
Žádné volby ani personál. Jen malý kancl za místním krámem
a hrstka rybářů, kteří se už skoro sto let
nedopustili žádné násilnosti. Prosil jsem, ať mě sem převelí.
Důstojnost.
Ali se tu šíleně nudí.
Ale je v bezpečí.
A i tady snad mohu svět maličko posunout vpřed.
Třeba můžeme lidem prospět právě tady.
Ne ve velkoměstě, ale v téhle vesničce.
Přesvědčit školní radu a říkat tomu vítězství pro islám.
Takže nezastrašuju.
Nepřekračuju své pravomoci.
Dokonce ani nenosím zbraň.
Ale i tak…
I tak…
Beverly Keanová a pár dalších
na mě koukají, jako bych byl zasranej Usáma bin Ládin.
A vy po mně chcete,
abych vyšetřoval v místním kostele?
Jen abyste věděl,
strašně si přeju, abych se mýlila.
Nezapomeňte, že tu domněnku
zakládáte na tvrzení Rileyho Flynna.
To není nejvěrohodnější svědek.
Vy nenosíte zbraň?
Není třeba.
Kde je Kráska?
Na rukou jedné ruky bych spočítala, kolikrát se zpozdila.
Alespoň co jsem naživu.
Čím posloužím?
- Čekáme na Krásku. - Dneska nepřipluje.
Starosta ji poslal na opravu.
Pár dílů potřebuje vyměnit.
Krásku i Brízu jsme odpoledne poslali pryč.
Obě dvě.
Odpoledne moc lidí z ostrova neodplouvá.
Spíš ráno.
Chcete všechny tři odpoledne odplout?
Nestihnete se vrátit na vigilii.
A Bríza se do rána vrátí?
Asi jo. Těžko říct.
Ale jestli vás to trápí, doktorko, řekněte starostovi.
Určitě vás uklidní.
To jistě.
A když chci něco doručit na pevninu,
mohla bych to poslat po rybáři, ne?
Na ostrově je přece spousta lodí.
A o všechny se staráte vy, ne?
No jo.
I o tu, na které teď stojíte.
Jo, potřebuje trochu vyladit.
Nezapomeňte!
Velikonoční vigilie.
ŠERIF NA OSTROVĚ CROCKETT ZPRÁVA O POHŘEŠOVANÉ OSOBĚ
- Jo. - Sturgi?
Zdravím, šerife. Co chcete?
Nic. Ale v obchodě nám vypadla elektrika.
- Nevíte… - To je bohužel na celém ostrově.
- Všude? - Občas se to stává.
Stačí, když se pod vodou něco pohne
a elektřina hned blbne.
Ale zajedu k elektrárně
a omrknu to.
- Mám jet s vámi? - Není třeba.
Dejte mi vědět.
Jasně.
To je poslední.
A co čluny?
Už mám půlku. Zbytek dodělám před vigilií.
Počkáme na věži.
Tu vyřaď naposled.
Až budou lidi v kostele a v postelích.
Šerif už něco tuší. Vypnout mobily by bylo moc podezřelé.
Vyřídím to.
Takže trajekty a světla.
A Sturge provádí údržbu člunů zrovna na velikonoční neděli večer.
Když vypadne věž s mobilním signálem, jsme úplně odříznutí.
Úplně.
A co menší čluny? Pramice a kanoe?
Ve všech směrech nás obklopuje 50 km vody.
Tudy cesta nevede.
Všichni budou dnes na mši.
Já a Sára ne.
Už předtím jsem jí řekla, ať už tam nikdy nechodí.
Děkuju, že tu s vámi můžu být.
Ale já tam večer půjdu.
- Proč? - Protože nic nevím.
Nevím, co se stane, pokud vůbec.
Vím jen, že Riley všechno obětoval.
Všechno.
Protože myslel, že můžu pomoct.
Nejedou trajekty, vypadl proud
a v kostele budou lidi, které miluju.
A Riley je taky miloval.
Takže tam půjdu.
Půjdu tam.
Mrzí mě, že se nemodlíš.
Moc by to pro mě znamenalo.
No jasně.
- Takže jdeš spát? - Dneska je velikonoční vigilie.
O půlnoci. Moc by pro mě znamenalo, kdybys šel taky.
To už jsme probírali. Nechci…
Já vím, ale pořád mi tvrdí, jak je ta mše skvělá
a důležitá.
Podle Ookera se na ni páter celý den chystá.
Prý nás čeká velké překvapení.
Říkal, že se podělí o zázrak.
Zázrak?
A pokud se chystá další zázrak,
chci, abys u toho byl. Abychom ho viděli spolu.
Půjdeš?
- Veselé Velikonoce. - Vám taky, slečno Keanová.
Jak chcete začít?
Sehnala jsem všechny svíčky,
které v kostele nepoužíváme.
Asi začneme na ulici,
pak půjdeme přes náves a podél východního břehu ke kostelu.
Ať nás lidi slyší.
Vytiskla jsem zpěvy. Rozdáš je, Wade?
Jistě.
- Pro tebe. - Děkuju.
Dolly.
„Zpívejte Hospodinu píseň novou.“
„Zpívej Hospodinu, celá země.“
Děkuju. Přidejte se.
Veselé Velikonoce.
ŽÁDNÁ SLUŽBA
Něco tak krásného jsem snad ještě nespatřil.
Někteří si možná všimli, že mám na sobě zlatý ornát.
Měl jsem ho i tu první neděli,
v první den nové smlouvy.
Bev mi to vyčetla.
Ptala se, proč ho nosím v mezidobí.
Já jí to tehdy nemohl říct, ale dnes to řeknu vám všem.
Měl jsem zlatý ornát, protože to nebyla obyčejná neděle.
Ani trochu obyčejná.
Měl jsem důvod k oslavě. Byl to svatý den.
A dnešek bude taky výjimečný.
Dnes večer totiž začíná nová éra.
Dnes máme slavit Vzkříšení
a oslavíme jej víc, než jej kdy kdo oslavil.
Ale nejdřív
mi odpusťte, bratři a sestry, neboť jsem zhřešil.
U zpovědi už jsem nebyl
až příliš dlouho,
tak se zpovídám vám.
Všem jsem vám lhal.
Nepřišel jsem jako zástup za pátera Pruitta.
Nezotavuje se v nemocnici na pevnině. Je zcela zdráv.
Byl požehnán.
Stejně jako vy ostatní. I on byl uzdraven,
zacelen a omládl, zrovna jako vy.
Byl zhojen dávno předtím, než jste spatřili jeho tvář.
Byl prvním z řady uzdravených a teď stojí před vámi.
A prosí vás o odpuštění.
Některé z vás to už určitě napadlo,
ale tu myšlenku jste zapudili. Naše mysl je totiž vycvičena,
aby ten hlas zapudila. To přece není možné.
Je to nemožné. Ale pro Boha není nic nemožné.
Jak jsme viděli.
Ztracený a zmatený, unavený a starý, trmácel jsem se
na cestě do Damašku. Když tu
se mi zjevil anděl Páně a věnoval mi
zázraky Božího uzdravení.
A já se zotavil, tak jako vy všichni.
Vrátil jsem se k vám a anděla Páně přivedl s sebou,
aby vám všem požehnal. A ty zázraky jsme viděli my všichni.
Naše nová těla.
Vzkříšení těla, život nový a věčný.
Dnes podstoupíme malou zkoušku,
ale tu podstoupil i Ježíš.
Bál jsem se, když pro mě byla naplněna nová smlouva.
Tak jako se bál náš Spasitel. Ale „kdo říká, že v něm zůstává,
musí žít tak, jak žil on.“
„Jednejte podle Kristova příkladu.“
A já jej sledoval do údolí temnot
a jako náš Pán jsem podstoupil smrt.
Naštěstí jen krátkou. Vstoupil jsem na vodní hladinu,
nic víc po mně nechtěl. Stejně jako Ježíš budete pochybovat
a cítit strach, ale věřte mi. Slibuji vám, bratři a sestry,
když mě budete následovat, mě, nás i Jeho,
znovu vás pozvedne ve své slávě
k věčnému životu.
Ale život věčný není zadarmo,
i našeho Spasitele to něco stálo.
A každý z nás bude mít dnes večer možnost
tu cenu zaplatit.
Ale nejdřív…
Vím, že po tom všem, co jsme prožili,
tomu není snadné uvěřit, proto vás zvu jako Ježíš zval Tomáše,
abyste se přesvědčili.
Sturgi.
„A viděl jsem od Boha z nebe sestupovat
svaté město, nový Jeruzalém,
krásný jako nevěsta ozdobená pro svého ženicha.“
„A slyšel jsem veliký hlas od trůnu…“
FLUOROOCTAN - SMRTÍCÍ JED
„…Hle, příbytek Boží uprostřed lidí,
Bůh bude přebývat mezi nimi a oni budou jeho lid.
On sám, jejich Bůh, bude s nimi,
a setře jim každou slzu z očí. A smrti již nebude,
ani žalu, ani nářku, ani bolesti už nebude,
neboť co bylo, pominulo.“
„Ten, který seděl na trůnu, řekl:
‚Hle, všechno tvořím nové.
Já jsem Alfa i Omega, počátek i konec.
Tomu, kdo žízní, dám napít
zadarmo z pramene vody živé.‘“
Tohle nás všechny naplní hrůzou, ale Sturgi, můj bratře v Kristu,
máš strach?
Ne, otče, nemám.
Pán s tebou.
Jsem s tebou.
Jsem s tebou. Jsem s ním.
To nic. To je v pořádku.
To nic. Je v pořádku.
Je to v pořádku.
Už brzy to skončí.
To je v pořádku.
To je v pořádku. Musíš věřit!
Musíš věřit, bratře. Měj víru!
- To je v pořádku. - Já vím.
- Už brzy to skončí. - To nic.
Už brzy.
Víru!
Jen pár minut! Počkejte pár minut!
Tělo je mrtvé, ale jen na chvíli!
O Velikonocích jde o vzkříšení těla.
A právě toho budeme svědky.
Prosím, šerife.
Pohleďte.
„I zjevil se jim anděl Páně. Zmocnila se jich bázeň.“
Musíte věřit.
Nechtěl bych po vás, abyste to spatřili.
Nechtěl bych po vás, abyste si to vybrali,
aniž bych vám napřed neukázal božího posla.
A pamatujte, bratři a sestry, důvěřujte Bibli.
Pokaždé, když se v ní anděl zjeví lidem,
bojí se ho.
„Tu se mu ukázal anděl Páně,
stojící po pravé straně oltáře.
Když ho Zachariáš uviděl, zděsil se a padla na něho bázeň.“
„Náhle při nich stál anděl Páně
a sláva Páně se rozzářila kolem nich. Zmocnila se jich veliká bázeň.
Anděl jim řekl: ‚Nebojte se.‘“
„Zvedli tedy kámen
od ústí jeskyně, v níž zemřelý ležel.
Ježíš pohlédl vzhůru a řekl:
‚Otče, děkuji ti, žes mě vyslyšel.
Děkuji, žes mě vyslyšel.‘“
„A zvolal mocným hlasem: ‚Lazare, pojď ven!‘“
„A zemřelý vyšel!
Měl plátnem svázány ruce i nohy
a tvář zahalenu šátkem. Ježíš jim řekl:
‚Rozvažte ho a nechte odejít!‘“
Bratři a sestry, jste blízko spasení.
Ten zázrak už ve vás je.
Andělova krev už vám koluje v žilách,
ale proměna není dokončena.
Opravdu se proměníte až poté,
co necháte své pozemské tělo zemřít, aby se mohlo probudit vaše boží tělo.
Jedna chvíle víry. Víc po nás Bůh nechce.
Jeden moment odvahy.
Stačí vykročit z člunu na vodní hladinu.
Chvilka nepohodlí. Takové malé pašije.
Nabídnutý dar znovuzrození.
Otevřete mysl a srdce!
Naslouchejte hlasu, který k vám ve skrytu duše promlouvá.
Hlas, který chtěl svět umlčet a naučil vás jej ignorovat.
Hlas anděla, který vám říká: „Nebojte se.“
Ne.
- Pojď. - Tati.
Tati! Nech mě!
Šerife, zapřísahám vás, neochuzujte se o to.
Neberte synovi šanci na spasení.
Tak dost.
- Nikdo ani hnout! - Ne!
Ali, hned sem pojď.
Okamžitě půjdeš se mnou.
Jestli se někdo z vás grázlů přiblíží k mému synovi!
Šerife, není třeba tu mávat zbraní.
Zpátky!
Jak se opovažuješ?
Jak se opovažuješ nosit zbraň do chrámu Páně?
Bůh ti žehnej, synu, že jdeš odvážně příkladem.
Tento mladík si vybral Boha,
i přes odpor vlastního otce.
Kéž bychom všichni byli tak odvážní.
Děkuji. Že jdeš příkladem.
Vítej, synu.
Ne, Ali. Podívej se na mě.
Ne.
Chci Boha.
Ne!
Jsem tu s tebou.
- Ne! - Jsem s tebou. Je to v pořádku.
Musíme něco udělat.
- Mami, ne. Ne. - To je dobré.
- Nepij to. - Ne!
Nepij to. Prosím!
- Nedělejte to. - Ne!
Ne.
To je v pořádku.
Pomůžu ti překonat strach, zlato.
- Tati, počkej. Ne. - Pomůžu ti.
Dívej se na mě. Uděláme to spolu.
Nic to není.
Víru.
- Leezo! - Leezo!
Víru!
Když je pozvedl a nesl na orlích křídlech
a přivedl vás k sobě!
Mami!
Zavřete dveře.
Zavřete dveře!
Díky Bohu.
Zamkněte!
Je v pořádku.
Zahojí se.
I to patří k Božímu zázraku!
Ale někteří z vás ten zázrak chtějí zničit!
Už jen chvilku.
Odpočívejte a zhojte se.
Držte ho.
Co teď? Skutečně se zahojí?
Samozřejmě.
Co je to s vámi?
Pohrdáte takovým darem!
Odveďte šerifa dozadu.
Brzy budeme potřebovat… potravu.
Sturgi.
Sturgi!
Ať je zamčeno.
Tak to plánoval. Řekl: „Dveře ať jsou zavřené
a až se vzbudí, pomozte jim!“
Bratři a sestry, radujte se!
- Budí se první z apoštolů. - Ali.
- A žízní po svátosti. - Ali.
Bůh nám všem požehná!
- Mami? - Leezo.
Mami!
Lásko, v pořádku.
Jsem v pořádku. A cítím se…
- Mami? - Miláčku.
To je nádhera.
Ty svíčky zpívají.
Díky Bohu.
Mami?
- Leezo. - Mami!
To nic.
- To je dobrý. - Ne.
Ničeho se neboj.
Wade!
Honem! Jdeme.
Ne!
- Rychle pryč! Tudy! - Mami!
- Běž! - Ede!
Za chvilku bude po všem.
A pak se probudí a budou žít věčně.
Ty ses schovala?
Co uděláš, Erin Greenová?
Zbraně?
Na těchhle věcech už nezáleží.
V tomhle novém světě už není smrti.
Klidně mě zastřel. Zdržíš mě o pět minut…
Máme pět minut.
Nevím…
Co se to stalo?
To nic.
Nevím…
Otevři dveře.
Páter řekl, že máme zavřít dveře, než se vzbudí.
Abychom je mohli vést a oni se zorientovali. Aby se…
Aby se tohle nestalo.
Mám pátera opravdu moc ráda. Ale
i tak se stalo to, co se stát mělo.
Jak se říká: „Člověk míní a Bůh mění.“
Ti, kteří chodili do kostela na přijímání,
se dnes nemají čeho bát.
A ti ostatní…
Bůh oddělí zrno od plev.
Mějte víru, pátere.
Víru a odvahu. Jak jste říkal.
Otevřete dveře.
Dveře zůstanou otevřené, tak jako Boží brána.
Aby se mohlo šířit evangelium.
Překlad titulků: Jakub Ženíšek