СЕРІАЛ NETFLIX
КНИГА VI: ДІЯННЯ АПОСТОЛІВ
МАМА Й ТАТО
ВЕЛИКОДНЯ НІЧНА МЕСА – ЗАПРОШУЄ
Чорт.
Ерін.
Мені потрібна твоя допомога.
Тепер ти думаєш, що я божевільна.
Я тільки-но почула це вголос, і гадаю, що я божевільна.
Так.
Це звучить божевільно.
Ти колись чула про…
Ігнаца Земмельвейса?
Ні.
Він був лікарем в Угорщині у 1840-х.
Став завідувачем двох пологових відділень.
Одне у школі з бездоганною репутацією,
робили все, від пологів до аутопсій.
А друге – лікарня для жінок, що не мали грошей на лікування.
Ним навіть не лікарі керували, а акушерки.
Не дивно, що в одному з закладів рівень смертності був вищим.
Дивно було те, у якому саме.
У першому.
У школі. Смертність була приголомшлива.
Жінки мали більше шансів вижити, народжуючи на вулиці.
Та це було нелогічно, і це зводило його з глузду.
Він проводив безліч досліджень, бився головою об стіну,
аж поки не запропонував:
можливо, просто так, без жодної логічної причини,
його учням варто було б мити руки.
Після проведення аутопсій. Перед тим, як іти на пологи.
Він запровадив обов'язкове миття рук хлором.
Врешті-решт, смертність упала.
І наукова спільнота з'їла його живцем.
Теорія про мікроби виникла за два десятиліття до її прийняття.
Такі ідеї сприймали з презирством, глузуванням, відчудженням.
Земмельвейса відіслали у психлікарню. У психлікарню.
За порадою іншого вченого.
Він там і помер.
І потім вони поставили когось на його місце,
позбулися божевільного, дурного миття рук.
І рівень смертності піднявся.
Тож так, Ерін, твоя історія божевільна.
Дозволь розказати тобі щось дійсно божевільне.
Тобто…
Трохи божевільності друзям не завадить, так?
Тож, моя мама одужала, і це…
«Безпрецедентно» – не надто влучне слово.
І я справді намагалася зрозуміти це,
бо якби розповіла комусь із медичної спільноти,
вони подумали б, що я навіжена.
Збіса божевільна.
Я проводила багато тестів.
Брала кров, щоб відіслати її на материк для аналізу,
але ще не відіслала, бо постійно роблю оце.
Просто, щоб побачити знову.
Ось у чому суть науки.
Вона розглядає те, що можна побачити. Перевірити. Повторити.
Ти кажеш, що Райлі Флінн загорівся від сонячного променя?
Так.
Він буквально згорів на сонці?
Маєш рацію, Ерін, це безумство.
Це збіса-офігіти-як божевільно.
Кляті безумці.
Господи!
Що ти тут робиш?
І дня не проходить, щоб ти не ввімкнула пожежну сигналізацію.
Так, мамо.
Це безумство. Нас би всіх запхати в психлікарню.
Монсеньйоре, ви маєте бути обачним.
Штори геть відкриті.
Він мертвий.
Не певен, звідки я знаю.
Може, так само, як дізнався, що Ліза може ходити.
Так само… Як я можу чути голос ангела.
Сонце встало, і я просто знаю це.
Його немає.
-Мені шкода. -Це був дар. Це дар.
Він відрікся від цього.
«Бо заплата за гріх – смерть, а дар Божий – вічне життя
в Христі Ісусі, Господі нашім», добровільно.
Відчуття розбитого серця… А що Бог має відчувати до світу?
Мені шкода, що Райлі зробив такий вибір.
Це розбиває вам серце, але ж це не найгірше, так?
Деяким не досить зіпсувати собі все.
Вони мають і решті життя отруїти.
Мені шкода казати це. Шкода так думати,
але світ є світ, і ми маємо бути мудрими.
«Мудрі, як змії, і невинні, як голубки», так Він казав.
Ми не знаємо, з ким він розмовляв усю ніч.
Чи що ще накоїв,
щоб і інших позбавити Божої Милості.
У плані Божому і Юда був.
Юда теж був частиною Божого плану.
Юда був його частиною.
Діяння Апостолів.
«Коли відважних ранніх послідовників посилали в світ «як овець між вовки»,
одностайність була в серцях і умах».
«Ніхто з них не заявляв, що якась власність лиш його.
Спільне все. І божеське усе.».
Будуть інші, як Райлі. Завжди будуть.
Хто намагатиметься збити з праведного шляху вірних Богу.
Але цього вечора,
нехай у нашій церкві панує віра. Розділимо її з усіма.
Великоднє богослужіння завжди було ніччю хрещення.
Чи не так?
Захворювання крові, що зветься еритропоетична протопорфірія. EПП.
Чимало інших міфів, напевно, пішли від ЕПП.
Люди з цією хворобою дуже чутливі до світла,
аж до згоряння й пухирів від сонця. І дуже малокровні.
Тож це захворювання крові?
Це - ні.
Але, напевно, з однієї групи.
Щось типу звичайної застуди
і бубонної чуми в одній групі.
Скажімо, люди на острові щось вжили.
Вірус. Фермент. Новий тип клітин.
Якийсь паразит. Хто знає напевне?
Щось, що відновлює пошкоджені клітини,
дуже фоточутливе, і викликає скажену анемію.
І катастрофічна нестача заліза у крові.
Спочатку у крові воно присутнє в незначній кількості.
Але зі збільшенням цього співвідношення, фізичні зміни стають
більш вираженими.
Мамо, коли я поставила твою кров на сонце, і твою також, Ерін,
вони вигоріли, залишивши звичайну кров.
Мою кров?
І твою також.
Я взяла зразок після…
І я впевнена, якби я взала кров Лізи Скарборо,
після того, як вона знову почала ходити, результат був би ідентичний.
Але у вашому випадку кров ще переважно звичайна,
з типових, старих нудних еритроцитів.
Але, можливо, у кровоносній системі Райлі їх було більше,
і коли ультрафіолетові промені проникли в його шкіру,
кров, і, перш за все, ця штука, запалилася.
Ця штука?
Якщо вжити це…
А як щодо вагітних?
Як би було?
Гіпотетично, вагітність - це інопланетянин у людському тілі.
Відбувається багато процесів, щоб зупинити тіло матері
від нападу на плід в утробі. І навіть так, іноді…
Але гіпотетично, враховуючи, наскільки агресивно ця річ змінює організм,
реакція на плід також може бути досить агресивною.
Це можна зупинити?
Якби більшість твоєї крові була б звичайною?
Цей процес можна зупинити?
Гадки не маю.
Я думаю, коли ми споживаємо отруту, алкоголь, що завгодно,
до певного моменту, якщо ми припинимо це приймати,
можливо, організм може виштовхнути це назад.
Відфільтрувати, так само, як і будь-які шкідливі речовини.
Принаймні, мені хочеться у це вірити.
Мамо, якщо чесно, я, бляха, гадки не маю.
Добре.
Подивимось.
То що робитимемо?
Райлі.
Я намагаюся згадати, що саме він сказав наостанок.
Але взагалі не пам'ятаю. Неточно. Я пам'ятаю
дещо дуже чітко.
Він сказав бігти.
Агов?
Еде Флінн! Доброго ранку.
Привіт. Не проти, якщо я…
Вибачте, що турбую.
Нічого. Ми саме готуємося до вечора.
Як ти, Доллі?
Ти щось хотів, Еде?
Ти не заперечуватимеш, якщо ми прогуляємося?
Я маю сказати дещо особисте.
-Взагалі-то… -Ми якраз виходили.
Багато роботи сьогодні.
Я проведу.
-Доллі. -Еде.
Вейде.
-Еде. -Стердже.
Благослови тебе Бог, Еде.
Побачимося.
-Ще раз пробачте, що потурбував. -Нічого.
Я справді не знаю, як це сказати, тому просто скажу, і все.
Мій син. Що ви… змушували його писати листи?
-Щоб спокутувати провину? -Так.
Так. Це частина плану його одужання. Ми працюємо над цим.
Що ж…
Гадаю, йому не краще.
Що не дивно ні для мене, ні для вас, ні для когось ще…
Він написав кілька листів.
Мені й матері.
Спочатку я прочитав свій, і це було тривожно.
Тоді я прочитав листа Енні, і тут…
Його стан точно кепський.
Те, що він пише…
божевільні речі. Марення.
І я не знаю, де він. Я не знаю, де його шукати.
Я не знаю, куди йти. Не можу звернутись до шерифа.
Якщо вже я звертаюся до сторони закону,
він має повернутися. Він має повернутися туди, де був раніше,
і саме я допоможу йому…
Ви проводили з ним час.
І я подумав, що логічно спитати вас.
Я думаю…
Я думаю, що він міг щось собі заподіяти.
І ці листи занадто схожі на прощальні.
І я мав спитати вас про це, тому що
які б марення в нього не були, він згадував вас.
Казав про вас якісь божевільні речі.
Мені так шкода, Еде.
Моя відповідь – так.
Райлі було погано. І зараз теж.
Гаразд.
Ну ж бо, Еде. Не хочу змушувати тебе це відчувати.
Можеш просто повірити?
У мене просто ніколи не виходило з ним.
Наче ми розмовляли різними мовами.
Я старався.
Ми не знаємо, Еде. Ми…
Може, він у запої.
А може, поїхав на материк.
Просто йому недобре. Не надумуй найгіршого.
Навпаки, думай про краще.
Ось так Бог навчає нас батьківству.
Роби, як він.
Ти любиш свого сина і Бог любить нас. Сподівайся на краще.
Хочеш… Хочеш, я подивлюся,
чи в них щось є?
Так, я все одно збирався вам їх віддати,
одне з них адресовано монсеньйорові Прюїту.
Я не відкривав його.
Не хотів обтяжувати бідолаху.
Якщо взагалі пам'ятає, хто такий Райлі.
Пам'ятає.
Думав, вам краще знати, чи слід їх надіслати йому.
Вівтарник до свого священика. Я думав, може… Не знаю.
Я не знаю.
БО ТИ ПОРОХ, І ДО ПОРОХУ ВЕРНЕШСЯ
Ерін.
Як…
-Як ти? -Ну, я…
Я сподівалася, що, може, ви з Едом і Ворреном могли б…
Увечері я їду на материк на «Красуні».
І сподівалася, що ви поїдете зі мною.
Люба. Це…
Боже, яка дивна пропозиція.
Ні, сьогодні меса, Великоднє Богослужіння.
І чого б ми…
Усе гаразд?
Що б тобі не було треба, ми завждв поряд. Ми з…
Чесно кажучи, я думала,
чи ти не допоможеш мені.
Я…
Ну, простіше кажучи…
Мене хвилює Райлі.
І… можливо, якщо ти скажеш йому,
щоб він повертався додому.
Я не хочу лізти у його справи.
Та минув уже не один день.
Може, ти могла б привести його додому?
Могли б повечеряти перед месою.
Райлі мертвий.
Справді.
Мені шкода.
Але його більше немає.
щоб його родина була у безпеці.
-Він не хотів бути поряд. -Помовч.
-Мені шкода. -Помовч, мила.
Ми завжди намагалися. Уся наша родина, ми завжди намагалися
бути поряд з тобою, так було завжди.
Навіщо ти це кажеш?
-Мені шкода. -Що ти таке верзеш?
Це не смішно.
У чому твоя проблема?
-Пані Флінн… -Пішла геть!
-Що? -Я знаю.
Сьогодні пообіді я їду на материк.
Я візьму свої зразки,
віддам колегам, щоб підтвердити висновки,
і потім повернуся.
З підмогою.
Ти хочеш сказати, що є зараза, яка поширюється навмисно.
У Св. Патріка.
Я кажу, що те, що я підозрюю, хоча і звучить…
-Що саме ти хочеш від мене? -Гадаю, щоб ви придивилися до цього.
Придивився до чого?
До Св. Патріка?
Просто щоб прояснити,
на підставі того, що деякі аналізи твоєї матері були пошкоджені?
-Я забагато прошу, я знаю. -Справді?
Справді?
Я розказував, чому переїхав сюди?
Ні, не пригадую.
Ніколи не казав нікому, а зараз думаю про це.
Наче ніхто й не питав.
Знаєш, мені було 21, коли Вежі впали.
Ридаючи, дивився на це по телевізору в гуртожитку.
Коли я був малим, ніколи не був побожний.
Та того дня я пішов до мечеті, там був центр збору крові,
черга простяглася на квартали.
Я хотів допомогти.
Я хотів захистити цю країну.
Тож я переїхав у Нью-Йорк, записався на тренування ДПНЙ.
Деякі мої друзі були не в захваті.
Вони б казали: «ДПНЙ проти нас». Але я б відповів: «Ні, ви помиляєтеся».
«Я покажу їм, що вони не мають нас боятися».
«Я покажу їм, хто ми є»
І я піднімався.
Дорожній рух, переклад і дешифрування прослуховувань, далі заступник.
Я одружився. Народився Алі, підвищення. Цього разу – до детектива.
Таємний допуск безпеки для оперативної групи з питань тероризму.
Я допомагаю ФБР із терористами.
Ми займались арештами. Дріб'язок, знаєш, випивка, паркувальні талони,
і добряче діставалося мусульманам.
«Знаєш, ми знімемо звинувачення, допоможемо тобі».
«Ти підеш у мечеть і слухатимеш».
Мені здавалося, ми мали боротись із терористами.
А не підбурювати п'яних студентів з Квінсу шпигувати за американцями.
Тож я скаржуся.
М'яко. Лише раз.
Усе змінюється.
За мною слідкували інші копи.
У них навіть справа на мене була заведена.
І не тільки на мене.
Офіцерів-мусульман швидко підвищували. Надто, якщо ми знали мову,
типу знання мови, культури.
Ми були ласим шматочком.
Та вони почали думати,
з такою кількістю нас в органах, підвищених до серйозних посад,
що, як це і був наш початковий план?
Що, як ми були порушниками?
Засланцями?
А що, як агентами під прикриттям? І вони, бляха, запанікували.
СВБ несподівано зацікавилися нами, стежили.
Записували. Цивільних також. Спостерігали у мечетях, кафе.
І раптом, я знову повертаюся до поліцейських справ.
Нічні зміни, вуличні бійки.
І ще багато чого, і я розумію, що вони мені не довіряють.
І я працюю.
Не вішаю носа.
Гідність.
Моя дружина каже про гідність.
«Покажи свою гідність».
І тоді їй ставлять діагноз.
І гідність наче корова язиком злизала.
А тепер її немає.
І я не міг…
Ми з Алі їдемо світ за очі. І я знайшов це місце.
Острівець.
Такий тихий, наче мертвий.
Ні виборів, нічого. Тільки кімнатка у продуктовому магазині,
і купа рибалок без серйозних справ про умисне насильство
за останнє століття, і я благаю про посаду.
Гідність.
Алі нудно, аж на стіну лізе.
Та тут безпечно.
І мені все ще здається, що я хоч трішки можу змінити світ.
Знаєш, може, ось, у чому різниця.
Не у великому місті, а у цьому селі.
Перемогли АРВ і називають це перемогою для ісламу.
Тому я не лякаю.
Я не їжджу по вухах, не зловживаю, і взагалі не втручаюся.
Навіть пістолет не ношу.
І все ж-таки…
Все ж…
Беверлі Кін і дехто ще
витріщаються на мене, наче я сраний Усама бен Ладен.
І ти хочеш,
щоб я рознюхував у Св. Патріка?
Як би не було,
я дуже хочу… дуже хочу помилятися.
Ну, нагадай собі, якщо це триватиме,
ти спираєшся на думку Райлі Флінна.
Найменш надійної людини на острові.
Ти не носиш пістолета?
Нема потреби.
Де Красуня?
Можу на пальцях однієї руки порахувати, скільки разів вона спізнювалась.
За все моє життя.
Вам допомогти?
-Чекаємо на Красуню. -Сьогодні її не буде.
Мер відправив її на ремонт.
Деяки деталі зносилися.
Красуня і Бриз. Відпливли сьогодні пообіді.
Обидва.
Ну, мало хто їде з острова після обіду.
Більше вранці.
Ви усі хочете поїхати після обіду?
Ви там застрягнете. Проґавите службу.
Бриз повернеться зранку?
Думаю, так. Важко сказати.
Але якщо ви турбуєтеся, раджу звернутись до мера.
Певен, він зміг би вас заспокоїти.
Я в цьому впевнена.
Якщо я хочу щось відіслати туди,
можна попросити рибалку підкинути мене, так?
На цьому острові тільки човни і є.
І ви їх обслуговуєте, чи не так?
Гадаю, так.
І той, на якому ви зараз?
Так. От зараз налагоджую.
Агов, не забудьте!
Великодня служба.
ВІДДІЛ ШЕРИФА ОСТРОВА КРОКЕТТ ЗВІТ ПРО ЗНИКЛИХ ЛЮДЕЙ
-Так. -Стердже.
Привіт, Шерифе. Чого тобі?
Нічого. Ну, у нас немає світла.
-Хотів дізнатись, чи ти знаєш… -Це на всьому острові.
-Що, перебої? -Час від часу стається.
Іноді так просто, типу щось обриває під водою,
і магістраль вимахується.
Знаєш що, я проїжджатиму електростанцію,
і гляну.
-З тобою поїхати? -Та ні.
Добре, тримай мене в курсі.
Звісно.
Це останнє.
Як щодо човнів?
Десь половина. Інші зберу перед службою.
Почекаємо на вежі.
Може, пізніше.
Коли люди сплять, чи у церкві.
Шериф уже пильнує. Аби тільки не попастись.
Я подбаю про це.
Ні поромів, ні світла.
Стердж обслуговуватиме рибальські човни ввечері, на великодні вихідні.
І якщо вежа зв'язку вимкнеться, ми будемо повністю відрізані.
Повністю.
А що з меншими човнами? Весельні, каное?
Ми оточені водою на 30 миль навкруги,
Це не варіант.
Усе місто сьогодні буде на месі.
Ну, не я і не Сара.
Я сказала їй, більше ніколи, перед тим, як ми усе почули.
Я дуже вдячна, що взяли мене.
Та я піду сьогодні.
-Але чому? -Тому, що я нічого не знаю.
Не знаю, що станеться, якщо взагалі станеться.
Я знаю те, що Райлі пожертвував усім.
Усім.
Він думав, що я можу допомогти.
А зараз поромів немає, світла теж,
і сьогодні вночі там будуть люди, яких я люблю.
І Райлі любив.
Тож, так, я буду там.
Буду.
Сумую за твоїми молитвами.
Усе б віддав, аби ти приєдналась.
Так.
-Ідемо спати? -Сьогодні Великоднє богослужіння.
Опівночі. І я би був вдячний, якби ти пішов зі мною.
Ми вже це проходили, Алі. Я не хочу…
Я знаю, та усі тільки й говорять про те, яка це подія,
і як це важливо.
Укер каже, отець Пол готувався весь день.
І скоріш за все, буде якийсь сюрприз.
Кажуть щось про «розділити чудо».
Чудо?
Так, ну, знаєш. Якщо це справді диво,
я просто хочу, щоб ти був там. Побачити це. Разом.
Прийдеш?
-Щасливого Великодня. -Щасливого Великодня, пані Кін.
Як ти хочеш почати?
Я зібрала усі свічки, які тільки змогла знайти,
ми їх не використовуємо у церкві.
Подумала, ми почнемо на вулиці,
потім підемо через парк, і далі до церкви.
Щоб люди нас почули.
Принесла деякі роздруківки з гімнами. Вейде, поможеш?
Так, звісно.
-Це тобі. -Дякую.
Доллі.
«Заспівайте Господу нову пісню».
«Заспівайте Господу і всій землі».
Дякую. Приєднуйтеся до нас.
Із Великоднем.
НЕМАЄ ЗВ'ЯЗКУ
Зараз - найвеличніший момент з усіх, що я бачив.
Може, хтось помітив, що сьогодні я вбраний у золоту ризу.
Я вдягав її у ту першу суботу,
у перший день Нового завіту.
Бев мені нагадала про це,
і запитала, чому я вдяг її у день звичайного часу.
І тоді я не зміг їй відповісти, але можу сказати вам зараз,
я обрав її тому, що це була не звичайна субота.
Аж ніяк.
І у мене був привід для святкування, радощів. То був святий день.
І сьогоднішній вечір буде іншим.
Сьогодні - початок нової ери.
І ми маємо святкувати Воскресіння сьогодні,
і ми відсвяткуємо.
Але спершу
благословіть мене, браття й сестри, бо я згрішив.
Багато часу я не сповідувався,
і це довгий час,
але ось мій гріх.
Я збрехав усім вам.
Я приїхав не для того, щоб замінити Монсеньйора Прюїта.
Він не лежить у лікарні на материку. Він цілком здоровий.
Він був благословенний.
Так, як і ви всі були благословенні, він одужав,
помолодів, наповнився, так само, як і ви.
Він зцілився задовго до того, як ви побачили це обличчя.
Насправді, він був першим, і він зараз стоїть перед вами.
І просить вашого пробачення.
Хтось із вас міг раніше здогадатися,
у глибині думок. Думки так натреновані світом,
щоб ігнорувати той голос, бо ж як це може бути?
Це ж неможливо. Але немає нічого неможливого з Богом.
Як ми могли побачити.
Я був розгублений і виснажений,
дорогою на Дамаск, коли ж
ангел Господній з'явився переді мною і подарував мені
цілющі благодаті Божі.
І я був відновлений, і ви усі були відновлені.
Я повернувся до вас усіх і приніс з собою того ангела Господнього,
щоб він благословив усіх нас. І ми бачили чудеса.
Наші нові тіла.
Воскресіння тіла, нове вічне життя.
І сьогодні, ми пройдемо невелике випробування,
таке випробування, яке було в Ісуса.
Мені було страшно, коли я виконав Новий Завіт.
«Перебувати нам у Нім
означає також топтати стежки Його,»
«Бути наслідувачами Христа».
Я пішов за ним у долину темряви,
і, як наш Господь, я витерпів смерть.
На щастя, коротку. Стрибок віри. Крок у безодню.
Це все, що він просив від мене, і, як Ісус, ви будете сумніватися,
ви відчуєте страх, але повірте мені, я обіцяю вам, брати і сестри,
якщо ви послідуєте за мною, за нами, за Ним,
Він воскресить вас знову у Своїй славі,
дарує вічне життя.
Є ціна, яку слід заплатити за вічне життя,
яку заплатив наш Спаситель.
І кожен з нас сьогодні матиме таку можливість,
заплатити ціну.
Але спершу…
Я знаю, через усе те, що ми пройшли разом,
у це нелегко повірити. Тож, я запрошую вас, як Ісус Фому,
засвідчити про себе.
Стердже.
«Також побачив я святе місто, Новий Єрусалим,
що сходив з небес від Бога,
як наречена, вбрана для свого нареченого».
«І почув я гучний голос, що лунав з престолу»…
ХІМІКАТ 1080 - СМЕРТЕЛЬНО
«Ось оселя Бога з людьми,
він оселиться з ними, і будуть вони Його народом,
і Сам Бог буде з ними їхнім Богом».
«Він витре кожну сльозу з їхніх очей, і не буде більше смерті».
«Не буде більше ні суму, ні плачу».
«Бо все старе минеться».
«Потім Той, Хто сидить на престолі, сказав:
«Дивіться! Ось Я творю все нове!»
«Я - Альфа і Омеґа, Початок і Кінець».
«Я напуватиму спраглих водою
із джерела життя».
Це буде страшно для всіх нас, але, Стердже, мій брате во Христі,
ти боїшся?
Ні, отче. Ні, не боюсь.
Поможи тобі Бог.
Я з тобою.
Я з тобою. Я з ним.
Все добре. Нормально.
Все добре.
Все нормально. Він в порядку.
Все добре.
Скоро все закінчиться.
Все гаразд.
Все добре. Май віру!
Вір, брате мій. Віра!
-Все гаразд. -Не переймайся.
Скоро все скінчиться.
Скоро.
Віра!
Лише кілька хвилин! Один момент, прошу!
Тіло померло, але на деякий час!
Воскресіння тіла - ось у чому суть Великодня.
Ось, що ми зараз спостерігатимемо.
Шерифе, прошу.
Дивіться.
«Аж ось Янгол Господній з'явився коло них, і слава Господня осяяла їх».
Вірте, брати і сестри.
Я б не змушував вас бачити те, що ви побачили.
Я б не просив вас обрати те, що ви можете обрати,
не показавши вас посланця Господнього.
І пам'ятайте, брати й сестри, вірте у Біблію,
щоразу, коли вони згадують ангела, коли ангел приходить до людини,
нам страшно.
«І з'явився йому Ангол Господній,
ставши праворуч кадильного жертовника».
«І стривожився Захарія, побачивши, і острах на нього напав».
«І ось став перед ними ангел Господній».
«І слава Божа їх осявала, і лячно було їм».
«і мовив ангел: «Киньте страх! Не майте страху!»
«І відкотили вони камінь
від печери, де лежав померлий».
«Ісус очі Свої звів до неба й промовив: Прийшла, Отче,
година, прослав Сина Свого, щоб і Син Твій прославив Тебе».
«Батьку, дякую, що ти почув мене».
«Ісус вигукнув: «Лазарю, вийди!»
«І чоловік, що був мертвий, вийшов».
«Його руки і ноги були обмотані пов'язками,
а лице - обв'язане хустиною. Тоді Ісус сказав:
«Звільніть його, нехай іде».
Брати і сестри, ви вже близькі до спасіння.
Диво вже у вас.
Кров ангела вже тече у ваших венах,
але ще не повністю.
Остаточні зміни не відбудуться,
якщо ви не дозволите своєму земному тілу померти, щоб божественне тіло прокинулося.
Момент віри. Це ціна, яку просить Бог.
Момент сили.
Маленький крок у прірву. Просто у воду.
Маленький момент незручності. Наша маленька пристрасть.
Дар запропоновано, лишилося переродитись.
Відкрийте свої думки! І серця!
І слухайте той голос. Голос у глибині ваших думок.
Цей голос, який світ намагався сховати, намагався навчити вас ігнорувати!
Голос Янгола, що каже вам не боятись!
Ні.
-Пішли. -Тату.
Тату! Зупинись!
Шерифе, я благаю вас не позбавляти себе цього.
Не позбавляйте вашого сина можливості спасіння.
Добре.
-Усім відійти! -Агов!
Алі, зараз же підійди.
Ти йдеш зі мною зараз же.
І якщо хоч хтось з вас, виродків, наблизиться до мого сина!
Шерифе, приберіть це. Немає потреби розмахувати пістолетом.
-Добре, шерифе. -Назад!
-Прибери свої руки! -Як ти смієш?
Як ти смієш приносити зброю у дім Божий!
Благословляю тебе, сину мій, за подання прикладу мужності.
Цей молодий чоловік обирає Бога, навіть під тиском
власного батька.
Ми усі маємо бути такими ж безстрашними.
Дякую. Дякую, що показав приклад.
Ласкаво просимо, сину мій.
Ні, Алі. Глянь на мене.
Ні.
Я обираю Бога.
Ні!
Не бійся. Я тут, з тобою.
-Ні! -Я з тобою. Не бійся.
Ми маємо щось зробити.
-Все добре. -Ні.
-Не пийте це. -Ні!
Ні. Благаю.
-Не робіть цього. -Ні!
Ні.
Все добре.
Я можу допомогти тобі, люба. Послухай, тобі страшно. Я допоможу.
-Тату, ні. Чекай. -Я можу тобі допомогти.
Подивись на мене. Ми зробимо це разом. Добре?
Все добре.
Віра.
Не дивись на неї.
-Лізо! -Лізо!
Віра!
Коли він підніс їх на орлиних крилах
і привів до себе!
Мамо!
Зачини двері.
Зачини двері!
Слава Богу.
Зачини їх!
Він в порядку.
Він видужає.
Це частина Божого чуда.
Чуда, яке дехто з вас хоче зруйнувати!
Це буде незабаром.
Ви відпочинете і прокинетесь.
Тримайте його.
Що нам робити? Він точно прокинеться?
Звісно.
Що з вами не так?
Плювати у лице такому дарунку!
Відведіть шерифа. Виведіть його.
Нам… Нам потрібна буде їжа.
Стердже.
Стердже!
Не відчиняйте двері.
Він планував це. Він сказав не відчиняти двері,
а коли вони прокинуться, допомогти їм.
Брати і сестри, радійте!
-Перший з апостолів прокидається! -Алі.
-І вони захочуть причаститися. -Алі. Агов.
Благословення Господа буде подаровано всім нам!
-Матусю? -Лізо.
Мамо!
Кохання моє, я врятована.
Я так боялася.
Мамо!
Моя люба. Все добре.
Я в порядку. Я відчуваю…
О, люба.
Це чудово.
Свічки, вони співають.
Дякувати Богу.
Мамо?
-Лізо. -Мамо!
Тепер усе гаразд.
-Я в нормі. -Ні.
Не сумнівайся.
Вейде!
Агов! Ідемо. Нам час іти.
Ні!
-Пішли! Ходімо, сюди. -Мамо!
-Йди! -Еде!
Скоро усе закінчиться.
І вони усі прокинуться, назавжди.
Ти ховалася?
І що ти зробиш, Ерін Ґрін?
Стрілятимеш?
Це вже неважливо.
Не у новому світі. У світі без смерті.
Ти можеш застрелити мене зараз. За п'ять хвилин я буду…
У нас є п'ять хвилин.
Я не…
Я не знаю, що сталося.
Все гаразд.
Я не…
Відчини двері.
Монсеньйор сказав, треба зачинити двері перед тим, як вони прокинуться.
Щоб ми могли спрямувати їх, щоб…
Щоб цього не сталося.
Я люблю його, дуже. Але дивись,
все ж не сталося, як це було задумано.
Знаєш, як кажуть: Насміши Бога, розкажи йому про свої плани.
Ті, хто приходили до церкви і причащалися,
їм не було чого боятися.
А от іншим…
Бог з ними все владнає.
Віра, монсеньйоре.
Віра і мужність. Як ви і казали.
Відкрийте двері.
Двері лишаються відкритими, як і ворота завжди відкриті.
Як же ще пошириться Блага звістка?